·

JOSEPCAMPS·OLGAFELIP | ...self

conversa · matisos · expressió

editor: Félix Arranz | editor associat: Jaume Prat

architecture + architects

scalae ebook collection vol. #002, catalan draft edition

febrer 2013

ISBN: en versions finals d'aquest ebook i de la seva versió impresa

bookID: scalae.net-campsfelip-self-draftCAT-20130228-120000

·

scalae documenta, difon i estimula el debat, la crítica i la recerca d'arquitectes i agents vinculats amb el relat, la constitució i la construcció d'arquitectures que acomoden i fan possible la vida i les aspiracions de les persones.

www.scalae.net

[crèdits de la col·lecció]

Félix Arranz, editor i director

Jaume Prat, editor associat

consell editorial

persones convidades:

Eugeni Bach, Jordi Badía, Antonio Bedmar, Eva Blanco, Josep Cusidó, Olga Felip, Borja Ferrater, Ferran Figuerola, Beth Galí, Jordi Ludevid, Fernando Marzá, Josep Lluís Mateo, Ariadna Perich.

consell industrial

Cricursa · Lamp · Ciments Molins · Figueras International Seating

entitats convidades:

Banc de Sabadell · Gas Natural · Hydro Technal Alumafel · Roca Sanitario SA · Roca Barcelona Gallery · Andreu World · Fundación RBA

xarxa institucional i de subscripció

entitats convidades:

Col·legi d'Arquitectes de Catalunya (biblioteca) · Institut Ramon Llull · Arquitectes per l'Arquitectura · Associació Arquinfad del Foment de les Arts i el Disseny · Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, UPC · LaSalle URL · ESARQ UIC · Catalunya Radio

[col.lecció internacional d'ebooks scalae]

La col·lecció internacional d'ebooks d’arquitectura i d’arquitectes d’scalae és una iniciativa europea, nascuda a Barcelona i resolta amb el suport i la feina conjunta d’un grup d’experts, d’empreses i d'institucions compromeses en la internacionalització de les indústries i dels seus treballs, en la intel·ligència de productes per a la construcció i en la configuració d’un projecte arquitectònic consistent en un intercanvi cultural i de debat en arquitectura.

La col·lecció es recolza en les experiències editorials i de relació prèvies proposades sota el denominador comú de la capçalera scalae: la iniciativa editorial dels plecs en paper (scalae 0.0; 2003), radiofònica dels podcast mp3 (scalae 1.0; 2005) i documental rssa scalae.net (scalae 2.0; 2009), totes elles complementàries i actives.

Els números de la col·lecció s’organitzen en tres variants per cada titular, essent els titulars arquitectes, estudis i agents de l’arquitectura espanyols, europeus i internacionals. La primera variant, …self, recull, en la transcripció d’una conversa, publicada simultàniament a la xarxa com a podcast mp3, els principis, processos i resultats dels titulars, a més d’una selecció d’elements gràfics significatius en els quals la ma personal o la manera singular dels titulars ha quedat implicada. La segona variant, ...from, exposa el seny, l’experiència o la crítica dels titulars sobre els subjectes i objectes del seu afecte. La tercera variant, ...about, reflecteix el seny, l’experiència o la crítica de tercers sobre les realitzacions tècniques o productes professionals i personals dels titulars. Les variants ...self, ...from i ...about, un cop publicades com a ebooks gratuïts i de distribució internacional en els idiomes anglès, català i castellà, en formats .mobi (kindle®) i ePub (iBooks, iPad, eReaders), constitueixen el volum complert dedicat a un titular.

Com a final del procés de producció a la vista, a la xarxa i a les successives versions dels ebooks resultants, els números de la col·lecció es materialitzaran en una tirada resolta amb impressió sota demanda, a preu econòmic, destinada a les persones interessades a disposar de la variant impresa de la col·lecció i als fons de les biblioteques públiques de referència a Catalunya i a Espanya i als centres internacionals d’arquitectura i de cultura.

La col·lecció administra un treball, un mapa fractal de participació, des del seu consell editorial i des de les intervencions de múltiples agents, en el qual la motivació és l’apertura, la documentació i la investigació orientades al debat, on no es plantegen patrocinis, sinó col·laboracions coresponsables on els conceptes publicitaris tenen una alternativa a l’expressió directa i contextualitzada.

[crèdits de l'exemplar]

· exemplar: josepcamps·olgafelip ...self, draft, CAT

#002 scalae architecture + architects ebook collection, febrer 2013, scalae ed, Barcelona (Catalunya; Spain; Europe)

· editor: Félix Arranz

· editor associat: Jaume Prat

· social management: Montserrat Arnau

· traduccións al català: Jaume Prat

· verificació català: (pendent)

· fotografíes: Marcel Asso, Pedro Pegenaute

· dibuixos i croquis: josepcamps·olgafelip

. suport tècnic i de distribució: Micky Bou [ysi.net]

. distribució gratuïta i subscripcions: archBIB.com

. versió imprimible (febrer 2014)

. ebooks@scalae.net

. english version of this ebook avalaible at archBIB.com

. disponible la versión en español de este ebook en archBIB.com

[conversa]

Josep Camps i Olga Felip, que formen ARQUITECTURIA, expliquen, a una primera conversa amb Félix Arranz, les bases del seu treball com arquitectes, professors, investigadors i activistes professionals. Ambdós procedeixen dels extrems de Catalunya —respectivament Tortosa (riu Ebre) i Girona (riu Onnyar)— essent conscients d’un trànsit que travessa Catalunya i es cita eventualment a Barcelona. Girona és el lloc del seu estudi i Tarragona el de bona part de les seves obres.  La conversa dedica un tram extens als seus orígens professionals, d’ofici i al seu sistema de treball i a la relació amb la industria d’un estudi que a penes supera el seu primer lustre i que, no obstant, guarda una collita constant de premis locals, nacionals i internacionals relacionats amb la seva obra.

Segueix la transcripció d’aquesta conversa, que pot escoltar-se complerta en castellà a la secció de podcasts de scalae.net.

som de riu...

Som molt mediterranis. De Tortosa, en Josep, i de Girona, l’Olga. Girona és la Ciutat Dels Quatre Rius I Una Sèquia. El casc antic és el seu element identitari principal. La ciutat es va assentar a una zona alta, allunyada del perill de les riuades i, a mida que va anar creixent, va colonitzar les ribes originant les conegudes façanes sobre l’Onyar. A Tortosa s’han abandonat totalment les arrels identitàries urbanes i, en canvi, el riu Ebre és el centre de la nostra cultura i de la nostra economia. Hi ha una vinculació territorial longitudinal a través del riu, des de la Ribera d’Ebre fins al Delta. Som de riu.

L’Olga prové d’una família d’arquitectes i, de petita, passava moltes hores a l’estudi, jugant.

El nostre punt de trobada va ser Barcelona, punt mig entre les dues ciutats, treballant a l’estudi d’en Javier Sanjosé. No vam arribar a ser companys de classe perquè vam acabar amb cinc anys de diferència, en Josep a 2000 i l’Olga a 2005. L’escola de Barcelona ens va marcar, va ser una experiència molt intensa més enllà de l’acadèmic. També pel fet de viure a Barcelona essent de fora, una ciutat nova per a nosaltres, i molt viva... Ara estem fent el doctorat. L’Olga està acabant la tesi sobre la secció alemanya de l’Exposició Internacional de Barcelona de 1929, i en Josep està estudiant tres obres de l’Steven Holl i la seva vinculació amb els seus escrits. La investigació ens apassiona. A l’Olga li encanten els arxius. Potser estigui relacionat amb la idea de col·leccionar. A més, és una bona manera de viatjar i conèixer ciutats...

Començar com a professionals no va ser massa complicat en aquell moment. A 2006 vam guanyar el primer concurs. Concursaves i, si guanyaves, organitzaves un estudi. La Mariel·la Agudo, companya d’estudis inseparable de l’Olga, ha anat organitzant i estructurant el nostre. Es va incorporar a 2007, i va començar des de Barcelona.

A 2005 va començar l’Escola d’Arquitectura de Girona. En Josep va entrar-hi com a professor associat des del primer any, i aquest va ser un dels motius pels que vam decidir d’instal·lar-nos aquí. Venir a Girona va ser un pacte que va incloure anar a per tots els concursos que sortissin a Tortosa. Va sortir bé i ara hi som molt a gust. La ciutat té bona mida, molta activitat, és a prop de Barcelona, del mar i dels Pirineus, així que no trobem a faltar massa la metròpoli. Alhora, tenim un entorn que ens ajuda amb les petites coses del dia a dia, tot és més a prop i això ajuda a portar un ritme no més pausat, però sí més ordenat.

un mètode al procés que pugui ser comú...

Estem submergits a un aprenentatge continu, i és bo poder compartir aquestes experiències. A posteriori ho parlem entre nosaltres, de manera que l’obra va quedant associada a un pensament que ens permet prendre consciència de la nostra manera de fer. La primera obra on hem identificat el que estem disposats a defensar és el Centre Cívic de Ferreries. Per a l’Olga és, també, la seva primera obra cronològica. Durant els primers anys no ens qüestionàvem el que estàvem fent, sinó que anàvem provant, temptejant... I discutíem molt! És important entendre’s sense buscar un punt intermedi d’acord, sinó un punt en comú. Preferim insistir fins que trobem el màxim que puguem treure junts.

Hem fet diversos projectes a un barri vell, tan en rehabilitació com en espai públic. Al Centre Cívic hi coincideixen ambdós. Vam estirar el fil i vam destil·lar-ne el resultat. Pot semblar natural i espontani, però no ho és... d’espontani, res. Vam treballar evitant les premisses a favor d’altres entrades. Vam plantejar moltes opcions que aborden temes diferents. I anàvem descartant. D’aquí ha quedat una manera de fer. És important, per a nosaltres, que la gent de l’estudi pugui intervenir per anar a buscar un procés, un mètode de treball que pugui ser comú...

als concursos, intuïm...

Els temes es van treballant simultàniament a cada projecte: per una banda el lloc, la implantació, per un altre, el programa, i, per un altre, el material. Cada projecte és a varies taules, i, per als col·laboradors recents, pot semblar inconnex i desconcertant... Però ho anem teixint i, al final, lligant. Aquesta manera d’avançar en tots els fronts alhora fins el dia de l’entrega, de manera no lineal, requereix un final molt intens. Els processos acaben encaixant, després d’una recerca i una feina paral·lela a cada una d’aquestes parts. Un mètode per a que tots, a l’estudi, puguem tenir un lloc i un sistema de representació gràfica coherent amb el mètode i els resultats.

La Mariel·la es cuida de l’estructura de l’estudi, és a dir, com ordenar, com estructurar la informació, com repartir les tasques... després definim com s’ataca el projecte i com s’afronten cada una de les tres parts: lloc, programa, matèria. Analitzar minuciosament el lloc, la seva història, el que es viu, com es viu i com es percep... Proximitat. A la proximitat hi ha molt treball de camp: pensar el lloc, parlar amb la gent, dibuixar críticament no tant el que un veu sinó allò que el lloc pot arribar a ser. El programa i la tipologia és on procurem apreciar els matisos culturals i les ritualitats. La seva organització interna, la relació entre els espais, les mides, l’escala, les dimensions...; una anàlisi de relacions quasi matemàtica, l’abstracció de les relacions més personals i, també, d’aquelles que s’estableixen entre l’interior i l’exterior. A les primeres fases, com als concursos, la tactilitat i la tectònica tan sols s’intueixen. El material, les textures, les llums, les ombres... provem de fixar l’atmosfera. Aquestes són les tres barreres a superar per a obtenir el comú. Els tres fils es treballen independentment i es creuen a les diverses etapes per a teixir el projecte. És un treball d’equip, i és important saber quines són les millors qualitats de cadascú. En aquests tres punts, cada un de nosaltres va trobant el seu lloc, la seva posició i el seu rol. Un pot estar fent el plànol d’emplaçament final d’un projecte quan encara no hem començat a esbossar els altres dos temes... tot i això, ja comencem a intuir coses.

materials que puguem anar coneixent amb el temps...

No tenim un material preconcebut o favorit, però sí tenim clara la intenció de treballar amb materials que puguem anar coneixent amb el temps. I explorant. Al cas del Centre Cívic vam escollir el material per una necessitat de lleugeresa, perquè el terreny era d’al·luvió i no permetia massa pes. Per tant, vam pensar que el millor seria un sistema en sec. Teníem clar que l’exterior havia de ser metàl·lic.

Mentre treballàvem en el projecte ens vam adonar que hi ha un discurs constructiu sobre el metall que hem anat incorporant a la nostra manera de pensar. Té a veure amb una doble escala econòmica i productiva del treball del material, quines prestacions volem aconseguir i on el volem ubicar.

Per una banda, la construcció s’ha tornat molt exigent en quant a les prestacions a complir, fins i tot des del punt de vista normatiu. En aquest sentit, el Código Técnico no ha sigut de cap ajuda, perquè només valida a priori sistemes de construcció humida. La resta, segons uns paràmetres definits, queda a criteri dels tècnics. No entra en sistemes més complexos perquè no existeixen al mercat. El que es ven són elements industrialitzats independents i rares vegades un sistema constructiu. No existeix cultura de patents. Per tant, hem de treballar les prestacions i els requeriments de l’edifici amb una empresa en fase de projecte, si és que ho volem resoldre tot amb un únic detall, com un sistema. Aquests tipus d’empreses solen treballar amb una economia de gran escala, lligades, la majoria, a grups de producció del propi material, i organitzades en equips de comercials i muntadors.

Pensar en un sistema ens permet tenir un bon control de qualitat a l’obra, resoldre les prestacions com un únic conjunt i reduir costos. Al cas del metall es fa a base de reduir espessors del material i gràcies a l’ús de sistemes d’industrialització de retallar i enganxar. Això ens permet treballar els edificis amb un únic material, amb un sistema a una escala més gran, més de volum.

Per altra banda hi ha el coneixement de l’artesà, de l’industrial de la zona, de la gent que ve de l’ofici, que pot fer el que no poden fer les empreses, per cost, per tipus de maquinària... i que necessita material —gruix— per poder treballar-lo, per soldar-lo... per això ens agrada molt que l’obra respongui al definit en projecte, però també les coses inesperades que puguin passar. Aleshores, el material adquireix una tectònica relativa a la tactilitat del detall i del material, i amb la cura de la feina ben feta. Aquest sistema de producció ens permet treballar canvis d’escala i tot allò que té a veure amb el punt de trobada visual o tàctil de l’edifici amb la gent.

Provem de combinar aquests dos sistemes productius. Creiem que és una qüestió social i política. L’economia productiva d’un país ha de tenir els dos en compte. Combinar-los, treballant-los per separat, fins que quasi es toquin, regala l’estructural, el pròxim. L’edifici.

hem invertit l’ordre del disseny tradicional...

En aquests moments som, més que res, emprenedors. Això implica que el procés de l’encàrrec es desordena. Ningú et truca a la porta i et demana el que necessita, sinó a la inversa: un es situa en el context en que percep una oportunitat i busca la manera de desenvolupar-la. Un exemple d’això és l’empresa Sifera, on el punt de partida és la preocupació d’un promotor per la complicació que implica per molta gent fer-se una casa, i, a partir d’això, vam pensar en com desenvolupar un sistema constructiu. El sistema industrialitzat ens permet optimitzar el temps d’execució, simplificar el procés constructiu, i, alhora, treballar amb precisió, rigor i agilitat. Està dirigit a un mercat exigent, de prestacions altes.

Vàrem començar fa dos anys i mig amb una investigació sobre els sistemes més adequats, desenvolupant entre tots el prototipus i imaginant com podia ser l’empresa. Vam investigar conjuntament amb els industrials, que —teníem clar— que serien sempre més o menys els mateixos i que tindrien continuïtat en quant al know-how dins de l’empresa. Vàrem optar per treballar i dibuixar per a ells, invertint l’ordre del disseny tradicional. Ara ja hem construït aquest primer prototipus al PGA Golf Resort de Caldes de Malavella, on el mercat és principalment de l’exterior. A partir d’aquí van començar a desenvolupar-se coses. Encàrrec no és una paraula que puguem seguir fent servir.

prendre bé l’onada...

Avui la situació és inestable. Hem de provar de fer com el surfer que pren l’onada quan ve. Prendre bé l’onada. Això és a l’abast de qualsevol estudiant d’arquitectura, però s’ha d’aguditzar i prestar atenció a la intuïció... Ells han nascut professionalment en aquesta situació de crisi i, per tant, tenen més possibilitats de desenvolupar-ho i conduir-se bé.

La professió de fa vint anys encara hi és. I hi serà. Perquè l’ofici és el que és, i si ampliem el camp de visió a un àmbit internacional, veurem que a d’altres països no hi ha la mateixa percepció de canvi de paradigma professional. El context defineix aquesta percepció. A Suïssa o a Anglaterra l’arquitectura i, sobretot, la figura de l’arquitecte, no trontollen. Aquí, en canvi, la situació econòmica i professional de l’arquitectura, juntament amb aquesta nova consciència de la societat europea respecte de l’entorn social i mediambiental, està obrint noves maneres de desenvolupar-la, i fóra bo que aquesta actitud arribés a l’escoles d’arquitectura en un sentit molt ampli. Radicalment. Ja. Un dels desajustos més grans que hi ha entre l’escola i l’exercici professional al nostre país és, justament, aquesta docència de camp tan acotat, poc flexible i adaptable a la realitat que avui estem afrontant.

Això és, en certa manera, vibrant. Creiem que la situació actual, encara que incerta, és apassionant. Respecte al tema de la internacionalització, és clau no fer-ho a la desesperada, sinó de manera gradual. Mai quan no tens cap altre recurs i surts fora, perquè segur que t’equivoques. No tens objectivitat.

Una altra possible via és el treball amb la industria: la investigació industrial. Al nostre cas, una altra actitud surfera. Trobem una empresa que tenia unes inquietuds per a explorar un nou camp, prenem l’oportunitat i la fem nostra, enfocant-la segons el context present. Ho fem així.

Per últim, hi ha aquella investigació que no només és la purament científica, acadèmica, històrica o de projecte, sinó que incideix sobre d’altres disciplines que no són genuïnament les nostres, difuminant límits. En aquest sentit, provem de sortir fora d’aquest petit món, amb el seu entorn de clients i d’altres agents perifèrics, en el que ens movem. Sortir de la comoditat requereix esforç. Oportunitat que veiem, oportunitat que provem d’aprofitar per a sortir del que nosaltres entenem com la nostra pràctica professional. Ens agrada.

[matisos]

Una segona conversa, aquest cop amb Jaume Prat i Fèlix Arranz, permet explorar a fons algunes experiències concretes de Josep Camps i Olga Felip com a manera d’entendre la relació investigadora amb la indústria, el seu sistema de treball i projecte o la participació amb l’obra Piscines a Jesús (Tarragona), a l’espai central nou obres a l’Exposició Vogadors d’arquitectura catalana i balear a l’edició 2012 de la Biennale di Venezia.

principis: construcció sense escala...

Quan surts de la carrera has tingut notícia d’un ventall molt ampli de materials i catàlegs, però realment en tens un coneixement molt acotat. Aprendre-ho és un procés molt lent. I acumulatiu. Hi ha molt poca informació. Fins i tot, de fabricant a fabricant, les informacions es poden contradir... Un cop ho tens més o menys clar has d’escoltar molta gent i aplicar-ho en la mesura del coneixement que tu tens en aquell moment. Això significa detectar errors comesos i modificar-los.

Al Centre Cívic de Ferreries sabíem com eren els elements de façana. Fent servir el plec vam descobrir que una xapa pot tenir molta inèrcia, però això no donava informació a priori sobre el sistema de subjecció.

Seguint aquest procés, elements d’un projecte han passat a d’altres. Com en el Museu de l'Energia a Ascó, on el sistema de façana està heretat del Centre Cívic. A Ferreries era un revestiment sobre una subestructura, però entenent les seves propietats derivades de la geometria, pot passar a ser gairebé un element autoportant i es pot muntar amb pocs recolzaments. Per tant es pot aconseguir que un revestiment de xapa plegada manipulada pugui ser més competitiu que un revestiment estàndard.

A part, s’ha de conèixer la perceptibilitat del material: la seva capacitat de generar llums i ombres, etcètera. Si no ho apliques és difícil que ho puguis conèixer. Això engega un procés de depuració, un treball sobre els errors. Es van obrint línies de treball.

La nostra actitud no és cap a un material, sinó cap a una manera de tractar els materials. La Plaça de l’Absis de la Catedral de Tortosa va començar, gairebé, com una qüestió geomètrica. Repetir el dibuix concèntric de l’absis de la Catedral, que acaba marcant el recorregut que fa la gent. El formigó omple els intersticis de la trama metàl·lica. Fins i tot els paviments són una suma de petits elements repetits. Independentment de si els elements són grans o petits, donen la mateixa informació. És la transposició constructiva dels elements sense escala. Ens interessen aquests elements, que remeten a unes relacions, a un context, a uns elements que sí es relacionen amb un fet físic. Construcció sense escala.

processos: és una qüestió d’estratègia...

Al plantejar els projectes ens dotem d’un sistema de protecció: mirem de treballar sobre tres entrades de forma diferenciada: la contextual, la sistemàtica i la material. I cap d’elles ha de ser predominant. La sistemàtica, que remet a la tipologia, n’és una, i totes es  van contaminant constantment. Això contrapesa la ineficàcia de les normatives, les imperfeccions dels sistemes... No hi ha jerarquia a les tres entrades, i la seva independència protegeix el sistema contra una entrada mal plantejada. És una qüestió d’estratègia.

Per exemple, les tipologies dels equipaments tendeixen a repetir-se en un període de temps. Son monòtones i unitàries però, per contra, permeten estructurar de forma igualitària els serveis en un territori. Entendre aquest context, podríem dir d’estructura social, però alhora treballar les altres dues entrades, ens permet que aquesta arquitectura aparentment abstracta i fora de temps, tingui la capacitat de assentar-se al lloc, de dialogar amb ell, de recrear-lo.

Assumim que, en el procés de pensar, promoure i construir aquests tipus d’equipaments, som una petita peça, la que els col·loca al lloc. En cas de fer una escola dintre el sistema de la xarxa d’escoles públiques, assumir que farem tot aquest esforç sols —repensant el sistema educatiu, la seva gestió, etcètera— és inviable per un sol projecte. No som els únics que participem en el procés de pensar un edifici. És millor posar la tensió en els temes que sí poden tirar endavant. O en com millorar aquests paràmetres prefixats a base de petits canvis i fer pròxim l’edifici al seu entorn i als habitants. Repetir-se acríticament també pot portar a estancar-se.

situacions: relació amb la indústria...

La nostra relació amb la indústria s’articula a través d’experiències concretes. Hi ha una coincidència repetida amb LAMP i un treball en comú a través de projectes fets sols i amb altres companys. En el cas d’edificis d’obra pública petits, com els que hem fet, no permet pensar un element d’il·luminació específic per a cada obra. S’ha d’anar a buscar elements estandarditzats i certificats. Les peces estan acabades. En altres llocs, com les façanes, són peces unitàries que es poden muntar. En aquests casos es tracta de definir i sistematitzar la seva aplicació.

El treball en conjunt, al cas de la il·luminació, comença per com es volen il·luminar els espais, dialogant amb la casa en funció dels seus productes. No hi ha investigació conjunta. Hi seria si ells ens demanessin alguna peça concreta. Cosa que ja ens agradaria! Els enviem el que necessitem, redistribueixen, descartem i tornem a començar.

Es dóna el cas que LAMP, i moltes empreses d’il·luminació, són familiars. Comencen la seva producció a un taller, i algunes encara segueixen així, conservant aquest esperit. Allà, treballen amb components que es poden manipular, fàcilment combinables. Això és possible gràcies a que la seva estructura original és molt petita. Tot i així els costos de tenir un producte certificat ha fet inviable tenir un sistema obert, que d’altra banda pel seu sistema de producció seria possible.

Un punt que pot ser interessant per a la nostra professió és el treball amb la indústria. I que la indústria pugui exportar un know-how al que puguin participar arquitectes, cosa que, fins ara, quasi no han fet. Es fa disseny de producte, no de sistema. I això no només és una sortida professional, sinó que dona un valor afegit a la indústria.

Existeix, en altres disciplines, la gran indústria, i, després, petits satèl·lits que ho desenvolupen. Estudis de disseny autònoms. Dissenyen i desenvolupen, i digereixen sistemes que no són d’ells, i el tornen a llençar. S’han de fer servir les petites estructures sense formar part dels cossos empresarials.

La via ha de ser un projecte concret. Si no es prova, no es desenvolupa. Cada projecte és únic i mai es pot repetir. És un tema de tempteig-error, d’anar provant. És saludable que cada projecte sigui diferent i específic, però no tot el que hi ha en un projecte ho és.

Hi ha d’haver molts agents. Funcionament en xarxa. Literalment. Compartir allò que algú ha estat pensant amb una altra persona, que ho digereix i algú en treu un altre rendiment, i així successivament. Per això els sistemes han de ser una mica oberts.

tot allò altre: la forma no era important...

Dintre del que hem fet hi ha una situació curiosa, que és l’encàrrec del “objecte-personatge” per al Pavelló Català de la Biennal de Venècia.

Vam enfrontar-nos amb l’encàrrec de manera bastant sistèmica. El mateix que hem explicat amb els mètodes constructius ens passa amb d’altres temes aliens a l’arquitectura. Com el cinema.

Vam tirar de cinema quan ens van demanar l’objecte, que volíem que fos una manera de percebre l’obra de les piscines de Jesús en tres dimensions. El punt de partida va ser fer una recerca sobre quina tècnica existia per portar aquella realitat allà, mirar quines eren les primeres eines de realitat virtual, com l’estereoscòpia, i buscar els aparells. És en aquesta recerca quan arribem a un món fascinant, el dels col·leccionistes, que tenen col·leccions privades brutals... A través del seu coneixement, convertit gairebé en una obsessió, els col·leccionistes son requerits per grans indústries que desenvolupen productes de 3-D, degut a la seva capacitat de reinterpretació de tècniques de fa 150 anys. Diuen que les tècniques de filmar en 3D que s’estan emprant al cinema no són encertades i maregen. La relació entre tècnica i llenguatge, art, és importantíssima. Es pot explicar una història fantàstica, que si la tècnica és incorrecta no funciona. Un 3D ara no surt més d’un metre de la pantalla. T’hauria quasi de tocar. I no s’aconsegueix si divergeixes digitalment les imatges a partir d’una sola càmera. Estan donant inputs a la indústria (i això que estan jubilats!), proven les noves càmeres i opinen. Arriben a un punt de precisió de la informació que altra gent no té, i que la indústria recicla.

La generació de l’artefacte de la Biennal no estava massa pensada. Hi va haver una conversa amb els comissaris que va ser determinant. L’objecte havia de ser relacional. Havia de ser molt mut, que donés poques pistes. Els petits visors les donen. Això lliga molt amb les piscines. Amb aquella condició interior-exterior, un objecte mut al que, quan t’hi acostes, veus que és permeable, que té poca escala, que pots mirar dins... la forma no era important. Essent un objecte per mirar, la sensació que tens és que l’objecte t’està mirant a tu. El con visual està invertit. Això també t’embolcalla. És el que li passa a un banyista a les piscines. És el misteri i la provocació. Ho haig de mirar o m’està mirant?

El tema de la reversibilitat és molt important per a nosaltres i per a la nostra obra. Aquesta descol·locació, aquest no saber si som dins o fora, invertir la façana entre el dia i la nit, donar la volta a la perspectiva del renaixement... Els espais ambigus són clau. Entenem bé que hi ha un interior i un exterior, per separat. Però qualsevol dels dos pot tenir condició de l’altre. Una intercanviabilitat constant.

...a la recerca d’una il·luminació acurada amb ARQUITECTURIA

per Ignasi Cusidó i Pep Cusidó

La relació de LAMP amb en Josep Camps i l’Olga Felip, un matrimoni d’arquitectes establerts a Girona i fundadors del despatx ARQUITECTURIA, va néixer a l’abril de 2009, arrel de la col·laboració en el projecte del Centre Cívic de Ferreries.

L’antic mercat del barri de Ferreries, edifici públic i en desús des de feia dècades, s’havia de reformar i s’ampliava per albergar el nou Centre Cívic de la ciutat de Tortosa. Un pressupost ajustat, si, però que no va deixar de banda la importància d’una bona il·luminació sinó més aviat el contrari. ARQUITECTURIA volia conservar l’edifici tot aprofitant al màxim la llum natural que hi entrava pels finestrals originals, i alhora volia reforçar amb la llum indirecta justa. Després de dur a terme les proves d’il·luminació pertinents, a la sala principal és va optar per una il·luminació puntual a través de lluminàries encastades en el seu perímetre. El resultat final fora un espai agradable, natural i net, on es combinen l’antiguitat i la modernitat, donant vida a l’activitat dels habitants del barri de Ferreries.

Pel projecte de les Piscines de Jesús, també varem donar a ARQUITECTURIA assessorament luminotècnic. De nou, un projecte públic i de pressupost ajustat, que ens obligava a treballar amb elements estàndard. Tot i així, ambdós cuidaven fins el més mínim detall, i veure com la llum és tan presa en consideració resulta molt gratificant per a la indústria.

L’especial sensibilitat que ARQUITECTURIA té per la llum és envejable. La cura amb la que la tracten, i la meticulositat i claredat de com volen il·luminar els seus espais i de quin concepte volen transmetre fa que resulti molt fàcil treballar plegats.

La nostre empresa, d’estructura familiar, ens permet poder estar a prop de l’arquitecte, investigant conjuntament, i buscant les solucions lumíniques més adients per a cada projecte. Entenem que cada projecte té la seva pròpia ànima i personalitat, i mai hem volgut perdre aquesta proximitat amb els autors per comprendre que necessiten en cada moment. Ens agrada el repte i tenim la inquietud de cercar noves formes de tractar la llum.

Un de nosaltres va tenir l’oportunitat d’acompanyar a en Josep Camps, entre d’altres arquitectes de renom, a una exposició que organitzava Instituto Cervantes al Japó, al setembre de 2011. Poder compartir un viatge en una ciutat tan impactant com és Tokyo, escoltar els seus discursos arquitectònics, entendre la seva forma de viure i de veure l’arquitectura, ens fa apropar-nos a la seva visió i conèixer-los millor, per poder respondre a les seves necessitats de manera més acurada.

Des d’aleshores seguim comptant els uns amb els altres, per suport i assessorament luminotècnic de tot tipus, per tal de cuidar la llum com es mereix. I és un plaer per nosaltres treballar amb professionals que estimin la llum tant com l’estimem nosaltres.

...un equip d'alt rendiment

per Narcís Mundet i Anglada

El CONCEPTE SIFERA ha passat de ser un model arquitectònic orientat a recollir les tendències més actuals a ser una realitat. El propòsit inicial era aconseguir que els tècnics juntament amb l’Olga Felip i en Josep Camps i els industrials treballessin coordinadament com un equip d'alt rendiment en tota l'obra, però principalment en la fase de disseny, on es coordinen i es defineixen les tasques que es realitzaran posteriorment desenvolupant el know-how de l’empresa. Aquesta primera etapa ha estat clau en el desenvolupament del concepte ja que ens ha permès consolidar les bases del nou model i reduir els temps d'execució de les diferents fases del projecte. També hem detectat a priori aspectes que quedaven amagats en una obra tradicional i que només es detectaven quan es feia l'entrega final. Aquests s'han eliminat o minimitzat.

En els tres anys de vida de l'empresa hem testejat la construcció pre-industrialitzada amb estructura de fusta en terrenys d'assentament complexos i hem comprovat la seva viabilitat. Hem descobert que l'aposta de portar elements pre-industrialitzats i pre-disenyats ens ajudava realment a disminuir els costos de construcció i ens obria la porta a personalitzar el disseny en funció de les demandes del client. Ha calgut, però, fer molta pedagogia entre els propis industrials que tenien molts dubtes a l'hora de coordinar-se entre ells per arribar a ser un equip multidisciplinari compartint un objectiu comú. La situació de crisi econòmica actual ens ha ajudat en un sentit; tots els participants en la construcció volíem reduir els costos sense disminuir la qualitat i fer l'entrega de l'encàrrec final amb la consciència d'haver format part important del procés.

La suma de totes aquestes parts ens permet pensar la construcció com un sistema on totes les peces encaixen a la perfecció. Fem recerca sobre les tecnologies que tenim a l'abast a la zona de l'emplaçament i que afavoreixen l’aprofitament de les energies renovables. Els sistemes i materials utilitzats són innovadors, tenen cura del medi-ambient, amb un fort component d'investigació en el seu desenvolupament. Es pre-monta a taller, salvant inclemències del temps, i reduint al màxim les toleràncies de la construcció tradicional, i aportant un major grau de control de qualitat a l’obra. S'ha fet re-enginyeria inversa de les instal·lacions abans de construir-les.

Encetem una forma de treballar des de l'inici com un equip amb una fita comuna, la satisfacció del client mitjançant l'aportació de tots els participants en el projecte.

[expressió]

Segueix una reflexió editorial i una petita col·lecció d’elements gràfics produïts per Josep Camps, Olga Felip, Mariel·la Agudo i les persones de l’estudi Arquitecturia, organitzats en dues sèries de quatre làmines, corresponent cada sèrie a un projecte diferent: Centre Cívic de Ferreries i Piscines de Jesús. A cada sèrie, les tres primeres làmines il·lustren els tres camins independents d’investigació amb els que es desenvolupa el projecte, essent la quarta làmina un document on convergeixen les intencions i els resultats per a desencadenar el procés definitiu de projecte i obra. La sèrie complerta de làmines es completa amb sengles peixos que donen fe de la ironia fina i del sentit de l’humor dels dos arquitectes i pescadors de ribera que resulten ser l’Olga i en Josep.

...3 preses, 3 camins, 3 punts d’una figura evanescent

per Jaume Prat i Fèlix Arranz

Presa 1. La novel·la d’Elmore Leonard Rum Punch, centrada en una hostessa de vol vinguda a menys, és l’única història portada al cinema per Quentin Tarantino no escrita per ell. La pel·lícula —estrenada a 1997 sota el títol de Jackie Brown— narra una estafa que succeeix, literalment, davant els ulls de l’espectador. Tot queda exposat, res s’oculta. El seu desenllaç es mostra des de tants punts de vista diferents com personatges intervenen al film. Quan cada personatge ha arribat a determinat punt, el temps retrocedeix fins a l’inici i torna a començar. La multiplicitat d’aquests punts de vista permet, aparentment, el coneixement objectiu dels fets narrats. També testimonia la nostra poca capacitat d’observació. Un segon visionat garanteix la coherència del film i posa de manifest el virtuosisme del director a l’hora d’imaginar contextos, mons complerts d’un abast molt més llunyà que el que l’objectiu de la càmera abasta.

Presa 2. Julio Cortázar, en conversa amb Luís Harss —inclosa al llibre Los Nuestros (Buenos Aires: Editorial Sudamericana, 1966)— s’esforça a fixar la seva noció de figura: “Es como el sentimiento (…) de que, aparte de nuestros destinos individuales, somos parte de figuras que desconocemos. Pienso que todos nosotros componemos figuras. Por ejemplo, en este momento podemos estar formando parte de una estructura que se continúa quizás a doscientos metros de aquí, donde a lo mejor hay otras personas que no nos conocen, como nosotros no las conocemos. Siento continuamente la posibilidad de ligazones, de circuitos que se cierran y que nos interrelacionan al margen de toda explicación racional y de toda relación humana”.  Aquesta noció, que acaba per ser la base dels contes cortazarians i, especialment, de la novel·la Rayuela, apunta a una concepció de la realitat en la que tot pren sentit (forma figura) i deixa de tenir-lo constantment, essent així la realitat inabastable; però sobretot apunta a una realitat constituïda per la simultaneïtat d’infinites capes, o, millor, d’infinites línies que es creuen a l’atzar produint figures instantànies sense final que, així, apareixen i desapareixen independentment de la consciència de les persones que, en ocasions, arriben a atrapar una d’aquestes figures, just abans del seu esvaïment.

Presa 3. L’arquitectura d’Olga Felip i Josep Camps es gesta —tal i com ells mateixos la descriuen, a les seves paraules i a l’elecció dels seus dibuixos, de la seva expressió— d’una manera semblant a la de la narració mitjançant preses alternatives de Tarantino, i, també, a la de la composició indeterminada de les figures cortazarianes. La realitat, el projecte, s’examina i es defineix simultàniament des de la multiplicitat d’entrades independents, punts de vista creuats: les intuïcions del context, els sistemes d’organització, la naturalesa del material. Resulten així les convergències en una figura coherent, encara que fràgil i efímera: el centre d’un tros de realitat convocat a través d’un objecte (o una situació) construïts dialogant amb el seu entorn, afectant-lo, proposant una millora del mateix, una escenografia que llença un joc ambigu en el que l’habitant no sap si és públic o actor. En Josep i l’Olga, amb la Mariel·la Agudo, en tres camins alternatius que acaben per trobar-se a cada projecte, atrapen aquesta figura i la retornen com arquitectura per a l’emoció i per a les persones.

La sèrie de làmines que segueix intenta evidenciar aquest joc per al cas dels projectes de Ferreries i Jesús. A través de diverses tècniques, des del collage a la manipulació de les projeccions dièdriques: plantes, perspectives, seccions, alçat o esquemes, mostren les tres entrades al projecte, cristal·litzant-les en el que aquest acaba per proposar i ser. Cada làmina és una escena complerta, acabada, autònoma, però llesta per a un muntatge en el que, per la seva fusió amb les altres dues escenes, làmines que mostren una variant de l’exploració, també autònomes, remet a un projecte continu que es defineix en la seva mutabilitat i, amb això, en la capacitat d’adaptació a un lloc, a unes gents, a unes necessitats, sense, per això, perdre ni un bocí del seu sentit autònom.

[referencies]

Dotze referències a la xarxa Internet sobre obres, projectes i discurs de l’Olga Felip i en Josep Camps, ARQUITECTURIA. La primera és el perfil biogràfic d’ARQUITECTURIA a scalae.net (1). Segueixen 5 obres publicades a scalae.net, complement gràfic d’aquest ebook. Es tracta de la plaça de l’absis de la Catedral de Tortosa (2), el centre d’assistència primària de l’Aldea, Tarragona (3), el Museu de l’Energia a Ascó (4), un edifici judicial a Balaguer (5) i l’habitatge unifamiliar industrialitzat SIFERA (6). La setena entrada és la pròpia web d’ARQUITECTURIA (7). La vuitena, un article sobre la plaça de l’absis de la Catedral de Tortosa del blog Arquitectura, entre d’altres solucions, de Jaume Prat (8), i la novena, un article d’ARQUITECTURIA sobre la figura d’Oriol Bohigas (9). La desena, un vídeo que recull una conferència de principis que l’Olga Felip va impartir, en anglès, al Biarch de Barcelona (10). L’onzena, una conferència de Josep Camps i Olga Felip a Buenos Aires (11), igualment enregistrada en vídeo. La dotzena és la web de vogadors.cat, on es van exhibir les piscines de Jesús, creada per a la Biennal de Venècia 2012 (12).

1: Perfil de josepcamps·olgafelip

2: Plaça de l'absis de la Catedral de Tortosa

3: Centre de Assistència Primaria de l’Aldea

4: Museu de l'Energia a Ascó

5: Edifici judicial a Balaguer

6: Habitatge unifamiliar industrialitzat SIFERA

7: josepcamps·olgafelip ARQUITECTURIA website

8: artícle ...about sobre la plaça de l'absis (Jaume Prat)

9: artícle ...from la moda i Bohigas (Josep Camps)

10: video Olga Felip al Biarch -Barcelona-

11: video ARQUITECTURIA als "encuentros AE 2012" -Buenos Aires-

12: exposició vogadors.cat

Josep Camps i Olga Felip inicien a l’any 2006 ARQUITECTURIA [www.josepcampsolgafelip.net], un lloc alhora empresa i taller, on es treballa en arquitectura, disseny i urbanisme. Han treballat en projectes de l’àmbit cultural, sanitari i residencial, tant al sector públic com al privat. La seva obra construïda inclou el Centre Cívic de Ferreries, el Museu de l’Energia d’Ascó, el Centre d’Atenció Sanitària a l’Aldea, les piscines de Jesús i el desenvolupament d’un sistema preindustrialitzat d’habitatge unifamiliar. Josep Camps i Olga Felip van ser inclosos a la llista Design Vanguard 2011 per part de The Architectural Record, que selecciona actualment 10 estudis d’arquitectura emergents a nivell internacional pel conjunt de la seva obra. A l’any 2010 van obtenir el premi 40under40 otorgat per The European Center of Arquitecture i The Chigago Athenaeum. Aquests Premis seleccionen els 40 estudis d’arquitectura emergent d’Europa pel conjunt de la seva obra. Simultàniament, van ser premiats als Leading Euroean Architectural Forum Awards 2010 a la categoria Young Architect of the Year. A nivell nacional, destaca la menció especial a la categoria Arquitecto Joven otorgada per la Bienal Española de Arquitectura y Urbanismo_BEAUXI, la menció especial dels Premios Próxima ARQUIA i el premi AJAC VII que dona el Col·legi d’Arquitectes de Catalunya cada dos anys.

[xarxa]

Els editors agraïm el suport, el treball i les recomanacions a les persones i empreses convidades a formar part dels consells editorial i industrial de la col·lecció internacional d’ebooks scalae d’arquitectura i arquitectes, i a les entitats i institucions també convidades a col·laborar des de la xarxa institucional i de subscripció. La seva inspiració i generositat ha permès tan el llançament de la col·lecció com el perfeccionament del seus fonaments, la idoneïtat dels processos i objectius compartits i l’evidència des d’aquest exemplar que arriba a les mans de les persones interessades per l’arquitectura i pels agents que intervenen en la seva constitució.

Per altra banda, volem agrair a l’Olga Felip, a en Josep Camps i a la Mariel·la Agudo, i, amb ells, a tot l’estudi ARQUITECTURIA, la seva disposició i esforç per a fer d’aquest ebook una matriu de referència que pugui permetre tant documentar d’una manera comparable els plantejaments i els resultats d’excel·lents equips europeus i internacionals d’arquitectes als seus primers anys d’experiència, com per contribuir a entendre les diferències d’aproximació i resolució dels projectes i, fins i tot, entre diferents agents involucrats als molts formats del que acaba per entendre’s com arquitectura.

Agraïm les imatges fotogràfiques d'en Pedro Pegenaute i les simpàtiques instantànies d'en Marcel Asso, que, a més de donar compte de l’emotiva sinèrgia i apreci mutu d’en Josep i l’Olga, completen estupendament el material gràfic d’aquest exemplar amb les divertides caricatures que l’Olga ha preparat de sí mateixa i d’en Josep.

En quant al MAPA FRACTAL i les aportacions, que han d’alimentar els propers ebooks ...about i ...from d’aquesta col·lecció, visibles a les seves primeres versions a Scalae.net, resulta esperançadora la generositat amb que l’Iñaki Ábalos, Josep Camps, Carlos Quintáns, Marta García-Orte, Jaume Blancafort y Patricia Reus, Juan Domingo Santos y Miquel Lacasta ens han regalat una petita col·lecció de perles confrontant les seves obsessions, interessos o curiositats personals amb aspectes concrets de l’obra de l’Oriol Bohigas i MBM arquitectes. Simultàniament, en Jaume Prat prossegueix el seu peculiar magisteri i alimenta amb constància regular la sèrie d’articles pensats per a mostrar camins en que el context, la crònica, l’anàlisi i la crítica no són termes alternatius sinó complementaris, a la línia del que es pretén per aquesta col·lecció.

Agraïm a Apple i a Amazon la inclusió dels ebooks de Scalae com a llibres descarregables a les seves tendes respectives.

I, finalment, agraïm al miler llarg d’entusiastes de tot el món que als primers deu dies de llançament del primer ebook d’aquesta col·lecció, el dedicat a Oriol Bohigas per sí mateix, es van subscriure a través de archBIB.com, i, amb això, reben aquest exemplar i els successius. Agraïm a molts d’ells el seu esforçat magisteri per a que els usuaris no versats en la tecnologia puguin trobar alguna de les vies que permeten llegir els ebooks, per a ells segueix aquesta petita guía d’ajuda sobre com resoldre la lectura en diferents dispositius:

La lectura dels llibres ebook de la col·lecció d’ebooks d’arquitectura + arquitectes de Scalae –que ArchBIB.com distribueix amb arxius .mobi i .ePub que constitueixen la matèria digital dels propis ebooks –pot resoldre’s de manera alternativa en diferents dispositius: Smartphones (iPhone Apple, Android y Windows), Tablets (iPad Apple, Android y Windows), lectors d’ebooks (Kindle® y lectores ePub) y ordinadors (mitjançant aplicacions lectores d’arxius per a Kindle® o arxius ePub).

+iPad: obrint l’arxiu epub (rebut per correu electrònic) amb ibooks (app de sistema).

+iPhone: el mateix, però abans heu d’instal·lar l’app iBooks.

+ La kindle app també es pot usar a l’iPhone o iPad. Aleshores heu de fer servir l’arxiu mobi.

+Android i Windows: mitjançant la kindle app. En aquest cas, l’arxiu a usar és el mobi.

+Android i Windows: mitjançant aplicacions lectures de ePub, usar l’arxiu epub.

Opcions per a ordinador, totes elles obren arxius ePub:

+Adobe Digital Editons és l’aplicació (gratuïta) oficial.

+Complement de mozilla firefox que et permet llegir els arxius epub directament des del navegador.

+lector ereader de Sony.

A més de les corresponents app Kindle per ordinadors, en aquest cas obrireu els arxiu .mobi.

Barcelona, febrer de 2013

[notes]

[participació]

Compartir a les xarxes socials és molt senzill: a la majoria de dispositius o aplicacions capaces de llegir un ebook com aquest, quan es selecciona un paràgraf és molt possible que aparegui un quadre de diàleg per a oferir —entre d’altres opcions— la possibilitat de compartir el paràgraf seleccionat a Facebook o a Twitter, sempre que es disposi d’un compte a aquestes xarxes i s’hagi donat d’alta a la configuració del dispositiu o aplicació.

És possible, per altra banda, incorporar nous articles, opinions o anotacions sobre ARQUITECTURIA, sobre els seus treballs personals o sobre les seves tasques professionls com arquitectes. Per a aquesta finalitat la participació és oberta a scalae.net: envieu les propostes* a ebooks@scalae.net de manera que, un cop acceptades pel consell editorial, podran ser publicades a la xarxa i optar a la seva inclusió al corresponent volum ...about de la col·lecció d’ebooks de scalae.

(*) Textos d’un màxim de 4.000 caràcters, espais inclosos, en versió original i -si és diferent- en versió anglesa, en els que persones autores estableixen una connexió crítica entre el seu context o interessos personals i l’arquitectura o context personal dels agents que s’hagin publicat o anunciat a un volum scalae ebook ...self. Veure articles ja publicats a la secció de documents de www.scalae.net

[subscripció]

Per què subscriure’s? Perquè és la manera gratuïta de rebre, al correu personal, els nous exemplars i les actualitzacions d’aquesta col·lecció, a punt per la seva lectura al dispositiu de preferència (ipod®, iphone, android, kindle®, ePub Reader, ipad, tablets, ordinador portàtil o de sobretaula). Recomanem, per ser actualment les opcions més versàtils: dispositius kindle® de Amazon, aplicacions kindle app (Windows, apple OSX, android, apple iOS) o ibooks app (apple iOS). Subscripcions a www.archbib.com

[nota tècnica]

Aquest exemplar de la col·lecció internacional d’ebooks d’arquitectura i arquitectes d'scalae té la caracteristica de draft del volum ...self corresponent als arquitectes Josep Camps i Olga Felip. El seu bookID és: scalae.net-campsfelip-self-draftCAT-20130228-120000. La seva emissió es va iniciar el 28 de febrer de 2013, de manera que, durant els mesos posteriors, s’hauran de produir les revisions ready i final del mateix exemplar, incorporant les successives correccions i actualitzacions de continguts prèvies a la versió per a impressió material, com a llibre destinat a biblioteques i col·leccionistes. En paral·lel es poden succeir els volums ...about i ...from sobre i del mateix autor, igualment subjectes a revisions prèvies a la versió per impressió (veure la explicació completa de la col·lecció).

[desplegament de la col·lecció]

llibres ja publicats...

· scalae ebook "...self Oriol Bohigas, arquitecte" [iTunes] [archBIB]

· scalae ebook "...self Josep Camps i Olga Felip" [iTunes] [archBIB]

· scalae ebook "...self Josep Ferrando, arquitecte" [iTunes] [archBIB]

llibres en preparació...

· scalae ebook "...self Anna i Eugeni Bach, arquitectes"

· scalae ebook "...self RCR arquitectes"

· scalae ebook "...about Oriol Bohigas"

· scalae ebook "...from Jaume Prat Ortells"

[copyright]

Segon exemplar de la col·lecció d’ebooks d’arquitectura + arquitectes d'scalae. Josep Camps i Olga Felip, des del seu estudi ARQUITECTURIA, expliquen a dues converses la seva visió de sí mateixos, de les seves ciutats, —Girona, Tortosa—, el seu sentit de l’ofici i de la relació amb la industria, el seu sistema de treball mitjançant investigacions independents i la seva experiència a la Biennal de Venècia. Dibuixos originals, referències i l’oferta d’un debat completen el llibre, de la manera habitual.

Els exemplars digitals de la col·lecció scalae d’ebooks d’arquitectura + arquitectes són gratuïts, i no n'està permesa la venda. Si el lector desitja compensar les satisfaccions de la lectura d’una manera material li suggerim la seva contribució als programes de col·laboració d’Arquitectes Sense Fronteres.

(cc) 2013 Els autors. Aquest document s’ha publicat sota llicència Creative Commons: Reconeixement - NoComercial - CompartirIGual (by-nc-sa). No es permet un ús comercial de l’obra original ni de les possibles obres derivades, la distribució de les quals s’ha de fer sota una llicència igual a la que regula l’obra original.

Table of Contents

SCALAE | JOSEPCAMPS·OLGAFELIP | ...self

[crèdits de la col·lecció]

[col.lecció internacional d'ebooks scalae]

[crèdits de l'exemplar]

[conversa]

som de riu...

un mètode al procés que pugui ser comú...

als concursos, intuïm...

materials que puguem anar coneixent amb el temps...

hem invertit l’ordre del disseny tradicional...

prendre bé l’onada...

caricatures per Olga Felip

[matisos]

principis: construcció sense escala...

processos: és una qüestió d’estratègia...

situacions: relació amb la indústria...

tot allò altre: la forma no era important...

objecte-personatge per a Venècia

humans per Marcel Asso

...a la recerca d’una il·luminació acurada amb ARQUITECTURIA

...un equip d'alt rendiment

[expressió]

...3 preses, 3 camins, 3 punts d’una figura evanescent

Ferreries, context

Ferreries, sistema

Ferreries, matèria

Ferreries, encreuament

Jesús, context

Jesús, sistema

Jesús, matèria

Jesús, encreuament

Ull de Peix

pez-ON

[referencies]

QRs

ref: Tortosa, Tarragona

ref: L'Aldea, Tarragona

ref: Ascó, Tarragona

ref: Balaguer, Lleida

ref: Caldes de Malavella, Girona

[xarxa]

[notes]

[desplegament de la col·lecció]

[copyright]