·

JOSEP FERRANDO | ...self

conversa · matisos · expressió

editor: Félix Arranz | editor associat: Jaume Prat

architecture + architects

scalae ebook collection #003, catalan draft edition

març 2013

ISBN: en versions finals d'aquest ebook i de la seva versió impresa

bookID: scalae.net-ferrando-self-draftCAT-20130331-01

·

scalae documenta, difon i estimula el debat, la crítica i la recerca d'arquitectes i agents vinculats amb el relat, la constitució i la construcció d'arquitectures que acomoden i fan possible la vida i les aspiracions de les persones.

www.scalae.net

[crèdits de la col·lecció]

Félix Arranz, editor i director

Jaume Prat, editor associat

consell editorial

persones convidades:

Eugeni Bach, Jordi Badía, Antonio Bedmar, Eva Blanco, Josep Cusidó, Olga Felip, Borja Ferrater, Ferran Figuerola, Beth Galí, Jordi Ludevid, Fernando Marzá, Josep Lluís Mateo, Ariadna Perich.

consell industrial

Cricursa · Lamp · Ciments Molins · Figueras International Seating

entitats convidades:

Banc de Sabadell · Gas Natural · Hydro Technal Alumafel · Roca Sanitario SA · Roca Barcelona Gallery · Andreu World · Fundación RBA

xarxa institucional i de subscripció

entitats convidades:

Col·legi d'Arquitectes de Catalunya (biblioteca) · Institut Ramon Llull · Arquitectes per l'Arquitectura · Associació Arquinfad del Foment de les Arts i el Disseny · Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, UPC · LaSalle URL · ESARQ UIC · Catalunya Radio

[col.lecció internacional d'ebooks scalae]

La col·lecció internacional d'ebooks d’arquitectura i d’arquitectes d’scalae és una iniciativa europea, nascuda a Barcelona i resolta amb el suport i la feina conjunta d’un grup d’experts, d’empreses i d'institucions compromeses en la internacionalització de les indústries i dels seus treballs, en la intel·ligència de productes per a la construcció i en la configuració d’un projecte arquitectònic consistent en un intercanvi cultural i de debat en arquitectura.

La col·lecció es recolza en les experiències editorials i de relació prèvies proposades sota el denominador comú de la capçalera scalae: la iniciativa editorial dels plecs en paper (scalae 0.0; 2003), radiofònica dels podcast mp3 (scalae 1.0; 2005) i documental rss a scalae.net (scalae 2.0; 2009), totes elles complementàries i actives.

Els números de la col·lecció s’organitzen en tres variants per cada titular, essent els titulars arquitectes, estudis i agents de l’arquitectura espanyols, europeus i internacionals. La primera variant, …self, recull, en la transcripció d’una conversa, publicada simultàniament a la xarxa com a podcast mp3, els principis, processos i resultats dels titulars, a més d’una selecció d’elements gràfics significatius en els quals la ma personal o la manera singular dels titulars ha quedat implicada. La segona variant, ...from, exposa el seny, l’experiència o la crítica dels titulars sobre els subjectes i objectes del seu afecte. La tercera variant, ...about, reflecteix el seny, l’experiència o la crítica de tercers sobre les realitzacions tècniques o productes professionals i personals dels titulars. Les variants ...self, ...from i ...about, un cop publicades com a ebooks gratuïts i de distribució internacional en els idiomes anglès, català i castellà, en formats .mobi (kindle®) i ePub (iBooks, iPad, eReaders), constitueixen el volum complert dedicat a un titular.

Com a final del procés de producció a la vista, a la xarxa i a les successives versions dels ebooks resultants, els números de la col·lecció es materialitzaran en una tirada resolta amb impressió sota demanda, a preu econòmic, destinada a les persones interessades a disposar de la variant impresa de la col·lecció i als fons de les biblioteques públiques de referència a Catalunya i a Espanya i als centres internacionals d’arquitectura i de cultura.

La col·lecció administra un treball, un mapa fractal de participació, des del seu consell editorial i des de les intervencions de múltiples agents, en el qual la motivació és l’apertura, la documentació i la investigació orientades al debat, on no es plantegen patrocinis, sinó col·laboracions coresponsables on els conceptes publicitaris tenen una alternativa a l’expressió directa i contextualitzada.

[crèdits de l'exemplar]

· exemplar: Josep Ferrando ...self, draft, CAT

#003 scalae architecture + architects ebook collection, març 2013, scalae ed, Barcelona (Catalunya; Spain; Europe)

· editor: Félix Arranz

· editor associat: Jaume Prat

· social management: Montserrat Arnau

· traduccións al català: Jaume Prat

· verificació català: (pendent)

· fotografíes: Adrià Goula

· dibuixos i croquis: Josep Ferrando

. suport tècnic i de distribució: Micky Bou [ysi.net]

. distribució gratuïta i subscripcions: archBIB.com

. versió imprimible (març 2014)

. ebooks@scalae.net

. english version of this ebook avalaible at archBIB.com

. disponible la versión en español de este ebook en archBIB.com

[conversa]

Josep Ferrando, en conversa amb Félix Arranz, comenta una trajectòria, la seva, d’arquitecte que acaba de complir els quaranta anys, en la que les col·laboracions són una constant. Col·laborar l’ha portat a una sistemàtica a la que els protocols de treball i de relació són rellevants amb la finalitat de poder entendre’s i de ser resolutiu amb professionals diferents de diferents països i diferents contextos normatius. A la conversa es dedica una cura especial a la distinció entre l’excursió i l’expedició, a la transcendència de documents com el plànol de situació –planta o secció– i al buit actiu entès com espai habitable, urbà i democràtic; a la seva condició de professor amb docència simultània a diversos centres universitaris; a les renúncies personals conscients o forçades; a la manifestació de l’agraïment com a símptoma de relacions ben enteses; a la seva ciutat: Barcelona; a la possibilitat de construir amb un sol material; a l’austeritat no entesa com a circumstància sinó com a requisit permanent.

Segueix la transcripció d’aquesta conversa, que pot escoltar-se complerta en castellà a la secció de podcasts de scalae.net.

ser titular d’un estudi...

...s’aconsegueix amb molta motivació. Amb molta motivació i envoltant-se de gent motivada. Gairebé totes les persones que col·laboren amb mi han estat alumnes meus, i sempre decideixo els que incorporo a l'equip per la seva actitud per aprendre més que pel seu coneixement previ.

Puc estar sol perquè em vaig associant per a fer determinats projectes, depenent de la seva magnitud i localització. M’agrada. És com formar part d’un col·lectiu variable. Acostumem a portar la base projectual des del meu estudi. Quan treballem fora d’Espanya ho fem en col·laboració amb equips locals; és un error fer-ho sols. Sempre es requereix d'un equip del lloc: et transmeten l’ambient. Entenc per ambient l’atmosfera del lloc: de les normatives als aspectes socials, passant per la manera d’entregar el projecte.

Treballo sempre a llocs on he estat abans fent classe. Són llocs que conec, on hi he tingut vivències. Els equips són d’amics. Treballem molt per skype. Aquest tipus de feina no seria possible si no existís aquesta eina informàtica i de comunicació. Hi ha un canvi molt important al moment en que pots compartir la pantalla: pots dibuixar com si l’altra persona estés al teu costat, mentre l’altre mira, prescindint de l’enviament d’un fax, o d’un correu; podem treballar transoceànicament, de manera transversal. Arrenquem amb els esbossos sobre el lloc, i, un cop comencem a quadrar el programa, comença a intervenir l’equip local, capaç de saber quines coses són imprescindibles a aquell territori; de les circulacions als accessos lògics. També perquè tenen les normatives locals incorporades al seu ADN. Això és una cosa en el que podríem fallar des d’aquí, perquè no solem fixar-nos en les normatives que ja coneixem: les tenim interioritzades. I són una gramàtica que pot fallar estrepitosament aplicada a un altre lloc. Als casos de llunyania treballem per aproximació.

Comencem treballant, de forma quasi obsessiva, amb el plànol de situació. És un plànol de sensacions, que plasma tota la complexitat tridimensional del lloc. S’ha de viure el lloc a través del dibuix. També treballem sobre dos tipus de maqueta,una petita sobre la geometria, traces, direccions, buits i plens, plecs, molt abstracta; i una de més gran, feta amb un sol material, que adjectiva al del projecte amb petites modificacions: si el projecte és pesat el material serà pesat. El material pot ser el color blanc aplicat sobre diversos materials de base: formigó, terratzo, fals sostre, obra vista. El color és un material que es manifesta a través de la llum i l’ombra de la construcció.

una expedició constant, cada dia...

He après aquest mètode de treball a diversos lloc. També a l’Escola. A l'ETSAB, l’Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, de l'Universitat Politècnica de Catalunya. Per la seva gran dimensió, pots escollir quina carrera vols cursar, seguir la teva línia curricular, escollint els professors que t’interessen. Això no es pot fer a les escoles on faig classe. Vaig escollir a gent com en Xumeu Mestre, com l’Albert Illescas, un dels millors professors que hi ha hagut a l’escola, com en Josep Maria Gil, com l’Albert Viaplana, amb qui podies corregir pels passadissos quan intencionadament et creuaves amb ell... Al darrer curs vaig escollir l’Antonio Sanmartín i en Robert Terradas. No buscava una línia de treball determinada, sinó gent que sabia que m’aportaria informació per anar quedant-me el que més em motivava, el que em semblava més interessant. No esperava al que els professors em donessin directament. Ho prenia d’ells. De fet, a l’Albert Illescas l’escollia poca gent, però molts el recorden. Costava que la gent l’escollís, perquè era una persona... bé, se l’havia d’entendre. S’havia d’entendre el seu fons, no les seves formes, o els seus comentaris. Eren, o són, professors que t’obliguen a observar molt. Tots ells són grans lectors, amants de la música... em van ensenyar una cosa que em serveix de molt: la transversalitat. L’Illescas era un gran amant de la música jazz, un gran col·leccionista. Tots aquests professors tenen en comú la dedicació a la seva professió: el seu amor pel que fan, l’estima que li tenen. També aquestes petites obsessions d’anotació: anotacions de control de tot el que van fent, el que van comprant, el que van veient, el que van visitant.

Els meus mestres em van ensenyar la diferència entre excursió i expedició. Quan fas una excursió, vas a un lloc, ho veus i tornes amb algun objecte record. Quan vas d’expedició, vas a trobar alguna cosa a aquell lloc. El que canviarà seràs tu. Portaràs alguna cosa d’aquell lloc en tu mateix. Ho incorporaràs. La universalitat que comentava de tots aquests arquitectes és que són capaços de fer una expedició constant, cada dia, des que prenen l’autobús a la seva ciutat a quan se’n van de viatge a Chicago. Una assimilació d’informació i d’aprenentatge constant.

Els meus mestres són persones de mans a les butxaques. No necessiten descobrir grans coses. Van sempre amb els ulls oberts. I amb molta cosa llegida. Anar d’expedició és educar la mirada, aprendre amb ella. Preparar el territori per al que hi puguis trobar.

dibuixar des de la punta del llapis...

El plànol de situació, com la mirada, prepara el territori per al que hi puguis trobar. No té sentit si no el concebem des del nivell del terra. La majoria de plànols de situació que veiem són a vol d’ocell, parlen de plens i buits de la ciutat, d’ocupació i desocupació. Parlem de la desocupació de l’espai quan el buit passa a ser actiu. El dibuix del plànol de situació té a veure amb el dibuix de la planta baixa. No tan sols és identificar com l’espai públic es dilata en diferents escenaris, com un edifici és capaç de convertir-se en espai públic, sinó que, quan dibuixem un arbre a un lloc, aquest arbre ha de ser capaç de transmetre què sents quan t’hi arreceres. No treballem sobre una circumferència, sobre un bloc de dibuix qualsevol que puguem anar trobant a qualsevol lloc, que puguem anar repetint indefinidament, sinó que provem d’explicar què és un arbre de fulla caduca, com es construeix. La major part de l’any aquest arbre només són branques, una espècie de teranyina que dibuixa unes textures al terra. Després es converteix en un umbracle. O què és un arbre de fulla perenne, que teixeix una pèrgola durant tot l’any. O si l’arbre és vertical o horitzontal...

A això em refereixo quan parlo del plànol de situació: com les fites del lloc et fan percebre aquell lloc.

L’eina és el dibuix. Redibuixem exhaustivament el lloc, la geografia, les persones, fins i tot arribem al límit de dibuixar des de la punta del llapis, com a un concurs a Winterthur, on ens plantejàvem com explicar, al plànol de situació, que el lloc estava nevat. Això és blanc sobre blanc (el plànol és blanc), fins que ens vam adonar que dibuixant les petjades de la gent érem capaços d’explicar el gruix de la neu. Per a nosaltres era important, perquè som a un territori -Barcelona- on mai hi neva, i, de sobte, havíem de projectar a un lloc on hi neva. El gruix de la neu et fa caminar diferent, més a poc a poc. Més que un plànol de situació és una secció de situació a través de la planta. O moltes. Són múltiples seccions de dada. Per això la neu, l’arbre. Pot semblar anecdòtic, però et permet entendre que, quan circules per la neu, no t’hi pots apropar en cotxe. La gent va caminant o en bicicleta. No és igual l’aproximació a un lloc amb asfalt que a un lloc amb sorra que a un lloc amb neu. El ritme d'aproximació és totalment diferent. Les escales dels espais-porta són molt diferents. Si estem dibuixant neu som capaços d’entendre un lloc on ens hi aproximem més lentament que si hi ha asfalt. O el dibuix canvia si és un lloc on saps segur que hi arribaràs en cotxe. Els llindars, el generar porta, tenen una altra escala. Més que un plànol de situació és una secció de situació.

la vida que la societat et diu que hauries de viure...

Quan començava a fer el projecte final de carrera vaig començar a fer classes a l'ETSAB i a la Salle. Una mica més tard, a EINA, IED i l'University of Illinois a Chicago, a Chicago. No m’ho plantejo com si fes classe a cinc llocs diferents, sinó que faig classe a un lloc amb cinc espais. Fer classes és un exercici. Procuro fer-les a hores extremes del dia per a poder tenir plena dedicació a l’estudi a les hores intermèdies. Això m’ha fet renunciar a la vida que la societat diu que hauries de viure. O que els cànons, encara que canviants, dicten. Renuncies a que tot el que sigui paral·lel a l’arquitectura sigui estanc a l’arquitectura. Tots els fets paral·lels acaben formant part d’aquest món.

Viatjar em dona molta energia. Em reequilibra. És increïble estar a un país que no coneixes, amb altra gent, a una altra cultura. Aquests viatges per a fer classes i conferències et permeten viure el lloc. Tens la sensació d’haver viscut a aquella ciutat ni que siguin un parell de dies.

Tinc la sort d’haver donat conferíncies a Sâo Paulo, a una escola meravellosa, la Escola da Cidade. He seguit aquesta relació amb Brasil i, sobretot, amb Sâo Paulo, que és una ciutat agressiva. D’entrada et clava una bona bufetada, però després l’acabes estimant. Estic treballant en una tesi sobre arquitectura paulista. L’arquitectura paulista és una altra escala. Treballa en un lloc d’unes dimensions desorbitades tant pel natural com per l’urbà. Construeix a través de dues components, la manipulació del terra, de la cota zero, que no és la cota del terreny, sinó la cota a la qual estableixes la rasant, i el sostre. El sostre pot agafar un gruix important. Entre ells s’estableixen unes mides relatives que construeixen un buit actiu. Aquest buit actiu constitueix el refugi respecte d’aquesta enorme escala natural i urbana. També és el buit democràtic. El buit és el lloc on tot pot passar.

Aquest coneixement afecta la meva feina. L’he incorporat com a actitud. Aquesta obsessió a construir la cota zero, per exemple, és importantíssima i l’apliquem a tots els projectes. Ens enfrontem a Catalunya a una escala de paisatge molt menor que la de Brasil, i no tenen sentit aquelles escales de buits. La escola d’Arquitectura de Sâo Paulo venia d’una branca de la facultat d’Enginyeria, amb el qual era còmode treballar amb aquelles grans llums estructurals, que venen de l’obra civil, i incorporar-les als habitatges. Aquí semblaria gratuït. Per a ells és lògic.

haver d’aprendre’n ràpidament i espavilar...

En el quart any de carrera es va morir el meu pare i vaig decidir posar-me a treballar. En un principi vaig començar a fer-ho a una municipalitat. Després vaig estar bastants anys a l’estudi de Roberto Terradas i Esteve Terradas. Vaig tenir la sort d’aprendre’n molt gràcies a que em van donar molta responsabilitat. Sense tenir molta experiència vaig portar projectes de gran escala, des del projecte a l’obra i a la relació amb el client. Així que vaig haver d’aprendre’n ràpidament i espavilar. I això em va ajudar. Agraeixo la confiança que van dipositar en mi. Al mateix temps vaig fer alguns concursos, i, al guanyar-ne un parell, vaig començar a treballar pel meu compte.

Aquí a l’estudi, menys algunes obres privades d’habitatge, tota la feina és d’obra pública. No hem treballat mai per cap privat, no hem fet obra especulativa, només obra pública. Així que aquesta visió actual la tenim des del primer dia.

Provem d’entendre, sempre, l’energia com un tema de sentit comú: és millor aplicar, des del principi, solucions tradicionals, -de la ventilació creuada a un bon assolellament- per no provar de, a posteriori, resoldre els problemes amb solucions altament industrialitzades o elaborades per a resoldre alguna cosa que es solucionaria amb un pati estratègicament col·locat. En aquest sentit, en tots els meus projectes hi ha un treball sobre la llum zenital. En alguns casos, organitzant el programa.

Hem de treballar des de l’austeritat. M’interessa aquesta arquitectura que està treballada des de l’austeritat, però que no vol semblar austera. A la gent, en general, li sembla bé que un edifici no sembli car. No només no ha de ser car, tampoc ho ha de semblar. He de fer edificis el millor possible, amb l’austeritat que requereix no només el moment, sinó qualsevol moment.

no crec massa en l'idea d'una Escola de Barcelona...

Sóc de Barcelona. La ciutat, diuen els economistes, està econòmicament bé. Es podrien fer coses, però veig que se’n fan poques. Hi ha molt discurs, però es treballa poc, encara. Des de fa un temps el discurs arquitectònic convenç poc als polítics. Abans hi ha hagut, també, d’altres problemes, com el dels grans esdeveniments. Això, en algun moment, va tenir èxit, com a les Olimpíades, quan es va construir una ciutat a partir d’un gran esdeveniment internacional. Després hi va haver una cadena d’errors: a mida que es van anar inventant nous esdeveniments, l’arquitectura es realitzava per arquitectes que no eren de lloc de l’esdeveniment. Les Olimpíades representen una arquitectura feta pels arquitectes de Barcelona. Una forma de fer ciutat. Tot va lligat. Després vam anar elaborant més i més esdeveniments, i, cada cop, el percentatge d’arquitectes del territori era menor. Era més una suma d’arquitectes que d’arquitectura. Allà vam fallar. I més amb la nostra tradició d’arquitectes boníssims que podrien haver fet obres magnífiques.

No crec massa en l’idea d'una Escola de Barcelona. En algun moment hi va haver un tipus d’escola, una manera de fer. Però hi ha més maneres de fer del que ens pensem. Enric Miralles és Escola de Barcelona? Per la forma no ho seria, però, en canvi tots sabem amb quí ha treballat, què ha llegit. Si pertany a una forma d’entendre l’arquitectura que s’ensenya a l’ETSAB i que, de vedades, es malentén. L’expressió està molt perjudicada. No té tan a veure amb l’escrit com amb el sentimental.

Hi ha situacions que em fan enfadar: la lletjor. Viatjant he vist coses indignants en alguns llocs. M’he indignat pensant que com podia ser que es fessin aquestes coses a llocs meravellosos. Els agents que intervenen en aquests llocs no demanden arquitectura, i no n’hi ha. Suposo que és una actitud per no haver de mirar aquests llocs, però això sí que m’indigna, sobretot perquè hi ha llocs que són una bellesa.

Encara que no fa falta viatjar per a veure-ho.

[matisos]

Una segona conversa, aquest cop amb la participació de Montserrat Arnau, Jaume Prat i Fèlix Arranz, permet aprofundir en qüestions que el mateix Josep Ferrando considera essencials per apropar-se a la seva manera de pensar i obrar: l’habilitat pel dibuix; la dualitat permanent mitjançant la convivència, d'almenys una altra persona, en allò que fa; la dualitat traspassada als processos de projecte aportant el condicionant de les asimetries i de l’equilibri de contraris; el seu interès per les geometrizaciones del patronatge i els plecs del vestit; la moda; el seu compromís amb el comú al públic i a les obsessions privades; l’aprenentatge; l’ensenyança i la diversitat a través de viatges, tallers i cursos intensius.

principis: la pell dels pescadors...

De ben petit sempre he dibuixat molt. Vaig aprendre’n sol, als cinc o sis anys. Feia dibuixos bastant macos per tenir aquella edat. Sempre m’he exigit molt, i quan algú em deia que un dibuix era bonic per tenir cinc anys m’enfadava. O està bé o no està bé. És com l’arquitectura. O fem arquitectura o no la fem. Ser arquitecte jove no té sentit. Si servís per alguna cosa... però no hi crec. Tampoc crec en els arquitectes grans. Hi ha arquitectes que segueixen essent vàlids i n’hi ha que no. La joventut no és un valor. A l’inrevés. M’interessa més el caràcter que la joventut. L’experiència. També als edificis. Envelleixen. I amb això projecto. De vegades l’envelliment va afegint noves capes de matèria. I és diferenciat a les diverses parts de l’edifici. Acaba amb textures més gruixudes, patinant-se amb el temps. Amb textures, amb estries. Com la pell dels pescadors, per exemple. Veus el que han viscut a través de la seva pell. L’experiència s’entén a través de la pell. Explica una història. No m’interessa el botox.

No hi ha cap arquitecte ni ningú relacionat amb la construcció a casa. Tinc tres germanes, una d’elles, bessona. Des de ben petits que teníem els rols repartits: ella era la moguda. Jo, el tranquil. Però sempre que ella, que era l’extravertida, volia alguna cosa li havia de demanar jo. Sempre havia de preguntar les coses. Aquests rols eren constants. Va ser així fins que va marxar de casa. Potser per això he projectat sempre en parella. Em va bé estar sol, no tenir un soci fix al meu costat, però sí saber que hi ha algú altre que permeti dialogar, explicar les coses. És com un sistema dual de projectar. Aquesta dualitat s’ha estès als sistemes que conformen la meva arquitectura. Una dualitat asimètrica: entre llocs de so i de silenci, entre crugies estructurals... El sistema és més flexible. Se’l pot forçar i li agrada. Està pensat perquè s’expressi a través d’aquestes dualitats.

processos: un ritme molt clar, no cartesià...

Asimetria i inestabilitat. Les dualitats defineixen el sistema. Relacionen escales. Cada edifici té, a dins, una petita ciutat. Lligat a aquestes dualitats apareix el concepte de llindar, un gruix visual i físic que pot estar format per espais servits agrupats que separen les dues parts d’un mòdul, o per la transició entre mòduls. O pot estar format per un mòdul que, treballat a part, formi l’entrada i doni sentit al sistema. Sempre hi ha una distància, ni que sigui mínima, entre el que existeix i la peça que col·loques a l’entorn, treballada a través del plànol de situació, que defineix com l’edifici s’acomoda al lloc. El moviment de terres, que forma la cota zero del projecte, l’arrela al territori. Aquesta cota zero pot estar per sobre el nivell del terreny que envolta l’edifici, formant  una plataforma que flota sobre el paisatge, relacionant-se amb el proper i amb el llunyà, o deprimida, creant un recinte que defineix un horitzó més proper, que humanitza l’escala.

La unitat d’agregació, formada per agrupacions del programa en espais servidors i servits, és el mòdul intermedi entre la globalitat de l’edifici i la peça de mida més petita, i també entre la globalitat de l’edifici i la ciutat. La manera de seriar aquestes unitats, disposades al portell, rotades, agrupades en alçada, possibilita una lectura complexa de l’edifici. El seu gra, els patis, els volums que formen, ajuden al diàleg amb l’entorn quan l’edifici és mut. El sistema pot semblar irregular, però no ho és gens. Les asimetries unifiquen llums, construeixen façanes interiors. Els gruixos es defineixen a través del menor número de traces possible que, combinades, multipliquen possibilitats.

La continuïtat del sistema ve donada pel ritme. Un ritme de llum. Llum zenital així que es pot, que pauta l’edifici, que organitza l’espai, que es combina amb diverses alçades de sostre, amb canvis al cel-ras. Canvis sempre solapats. Recursos per organitzar l’espai sense necessitat de parets. L’objectiu de tot això és la complexitat de lectura d’un sistema que, a través d’un mínim de regles de joc, doni resultats el més rics i variats possible. El sistema ha de ser clar en tots els sentits: màxima economia, màxima riquesa espacial i matèrica, mínims recursos; ha de costar poc, però no ha de semblar que costi poc. Si un edifici construït enterament amb dos motllos d’encofrat sembla que tingui totes les peces diferents, millor. Jugo a una certa confusió a través d’un ritme molt clar, no cartesià i directe, sinó producte de moltes intuïcions. Intuïcions complexes reconstruïdes mitjançant fórmules gairebé matemàtiques, validades pel sistema.

situacions: un diàleg doble amb el cos i amb l’espai...

El material s’escull en funció de les circumstàncies que envolten un projecte, dels recursos econòmics disponibles... amb tot això es construeix un argument. S’investiguen les possibilitats de relació. També pot passar que escullis un material i te’l canviïn. I el projecte acaba millorant, perquè t’obliga a estudiar més el sistema, que té la capacitat d’incorporar elements estranys. Al Campus URV de Tortosa, per exemple, els possibles errors de construcció estan incorporats al sistema des de la seva arrel definint, als panells de formigó prefabricat, un relleu amb un mòdul vertical de 12 centímetres, que és l’error màxim admissible en un edifici d’aquestes dimensions. Els materials poden tenir diverses textures i relleus. Poden amagar les juntes i fer perdre el mòdul. Un relleu pot desescalar un edifici. Pot provocar el seu monolitisme. Pot fer aparèixer una nova lògica, la de l’arruga.

En part per influència familiar, perquè la meva mare era modista, m’interessa molt la metodologia de la moda. Vestim segones pells. A molts dissenys, com, per exemple, als vestits d’Issey Miyake, apareix el tema de la distància amb el cos. El vestit és un diàleg doble amb el cos i amb l’espai. És autònom. T’acompanya. A la roba el tema de les juntes és importantíssim. És treball sobre les costures. La geometrització té a veure amb la junta, amb els plecs... Miyake ven vestits enrotllats, dins de tubs, com si fossin plànols, perquè l’important és el material. Un material al que se li aplica una acció. El resultat és flexible perquè pots posar-te el vestit de varies maneres; segons com te’l posis serà un vestit informal, un vestit de nit... El material es pot treballar de moltes maneres diferents.

Un vestit, com un edifici, és un projecte, un sistema. I a gairebé tots els projectes s’oculten els sistemes. El temps fa la resta. El projecte es redibuixa constantment en el seu envelliment, en el seu desgastar-se, perquè m’interessa que s’entengui aquest procés. Fins i tot el provoco, com a les maquetes que hem fet de formigó amb encenalls de ferro incorporats a la massa per tal que vagin envellint. Els edificis, com els vestits, són diferents a cada moment, quan tenen textura.

tot allò altre: construir col·lectivitat...

M’agrada conèixer nous llocs, noves ciutats. Si vull aprendre sobre un lloc faig un concurs. És una manera de viatjar-hi. De conèixer-lo. Es pot viatjar fent concursos i tallers. Entre concursos, tallers i conferències he estat a tot el món, excepte a l’Àfrica. Amb una mica de sort aniré, aquest estiu, a la Xina i a Corea del Sud. Anar a fer un taller és com fer un concurs. En part, els faig per fer exercici. S’ha de tenir el coratge de fer un muntatge en una setmana, d’engrescar vint o trenta persones... Hi ha una cosa que dona molta energia i que em fa sentir pagat: veure als ulls d’un alumne que explicarà a algú altre allò que li he explicat. Si surt bé, arriba un dia en que es veu. Això no vol dir que l’alumne farà bona arquitectura, sinó que provarà que es faci bona arquitectura.

Cada cop que vaig a fer un d’aquests tallers és una expedició. Doble. La faig per a mi, per a amarar-me de la cultura dels llocs en sentit ampli, i la faig per a exportar arquitectura. Per tal d’aconseguir que un grup de gent canviï a bé la seva ciutat. Per construir col·lectivitat. És com formar part d’una família. El taller perfecte té, com a molt, 10 dies. O sigui, una setmana més una mica. Hi ha d’haver un cap de setmana entremig. Quan es produeixen distraccions, es trenca el ritme i, quan hi ha la confiança suficient, es va a sopar... Els tallers han de ser tenir la capacitat de proposar en dos sentits, cap a la ciutat i cap a l’acadèmia. Hem d’aprendre tots: els estudiants i jo. Els tallers són formació, no recerca. Un taller és una bona excusa per aprendre ensenyant.

...la llum natural subratlla textures amb JF

per Ignasi Cusidó i Pep Cusidó

La llum a l’obra de l’arquitecte català Josep Ferrando es caracteritza per estar tractada com a sistemes independents segons sigui llum natural o llum artificial, tot i que sempre ambdues s’expressen per qualificar materials. A la primera, la natural, li dona un protagonisme especial envers la segona, tot intentant aprofitar-la al màxim a les seves obres.

L’arquitecte té predilecció per la llum natural provinent del cel, a la que sempre té en compte per deixar que es coli dins l’edifici i ompli els diferents espais. Però Ferrando no cau en l’error de sempre introduir la llum de forma zenital, si no que un dels seus recursos més emprats als seus edificis de qualsevol escala és el pautat del programa mitjançant patis de llum. Aquests patis permeten introduir la llum a l’edifici des d’ on ell consideri oportú i sempre de forma summament acurada. Ferrando fa servir la llum per qualificar els diversos espais, i acostuma a codificar-los exactament igual a la resta d’elements que configuren el sistema.

Com a assessors luminotècnics, coneixem de molt a prop la importància de saber aprofitar la llum natural durant el dia, i de saber-la suplir de manera subtil i poc descarada amb l’artificial quan es fa fosc. L'essència de l'espai ha de ser genuïna tant de dia com de nit, ha de facilitar una sensació coherent amb el moment del dia, i la bona utilització per a aquesta fi d'ambdues llums, natural i artificial, no és immediata. Ens agrada la forma en la qual Ferrando les separa fent que ni la llum artificial segueixi la natural, ni tampoc al revés, donant a cada temps la seva llum i lloc.

Pel que fa a la llum artificial, Ferrando sempre fuig de la il·luminació general dels espais. Es expert en qualificar els espais per zones, i en cuidar les transicions lumíniques dels espais, de tal forma que mai resultin brusques. Sovint l’arquitecte empra la llum artificial per accentuar textures i subratllar canvis arquitectònics.

Es pot veure clarament aquesta forma tan personal d’entendre la llum en l’obra del restaurant japonès Icho de Barcelona, malauradament ja tancat. La seva predilecció per la llum provinent del sostre converteix el sostre del restaurant en un cel-ras lluminós, format per una successió de plaques de fusta estretes i amples amb lluminàries col·locades a dalt de tot. La combinació d’aquestes plaques, idèntiques entre sí, converteix el cel-ras en un original cel alhora sistemàtic i aleatori, combinant zones de penombra amb altres més il·luminades, tot jugant amb elements estàndard i una mínima operació.

[expressió]

Josep Ferrando inclou habitualment al seu currículum professional una asseveració: “tots els documents de treball són finalistes, obres autònomes que permeten ser tractades com arquitectura en qualsevol dels seus estadis per a incorporar-se al bagatge de l’estudi, enriquint i evolucionant als futurs projectes encara per arribar”. La seqüència de làmines que segueix, ordenades en un factor decreixent d’escala –a la manera d’un viatge extraordinari que va del territori a la petja a la neu– mostra les accepcions diferents per a una mateixa paraula: document, que, així, tan es refereix a una construcció material –maqueta, però queda curta aquesta paraula– com a una construcció infogràfica –plànol, però també queda escàs el terme– com a una construcció diagramàtica –croquis, però... és alguna cosa més, potser mapa sensible– o com... un peix de buit, recipient d’un secret!

...mapes sublims com a viatges extraordinaris

per Fèlix Arranz i Jaume Prat

En Josep Ferrando distingeix entre excursions i expedicions, desvetllant motivacions de la seva primera etapa d’aprenentatge professional a la universitat, potser transmeses per l’Albert Illescas i, potser també, volent superar la concepció èpica i determinista de l’arquitectura en la que els camins estan marcats abans de començar: Ariadna i el mite del laberint. Precisament, al provar d’establir un pont entre el discurs de les paraules i el dels sistemes d’expressió simbòlica de l’arquitecte barceloní podríem evocar una seqüència de motivacions equivalent a les expedicions del seu relat i experiència.

Aquesta seqüència passaria pels viatges extraordinaris als que al·ludeix Michel Serres (*) quan extrau les motivacions d’algú tan sospitós de ser capaç de viatjar a l’infinit sense moure’s del seu escriptori com Jules Verne; saltaria als mapes sublims, d’emocions i sentit, on “es mesclaven les essències de la modernitat, de la percepció científica i la tècnica del món amb l’essència de la vida animal” que Michel Houellebecq (**) és capaç de veure a la Guia Michelin; per arribar a la cel·la personal, a la pura introspecció romàntica i personal de qui sap que és tan enginyer com artista i constructor, és a dir: arquitecte i, per tant, lliure de les cadenes de l’espai, del temps i de l’expressió, en tant que temps i espai formen part de la seva ciència, i l’habilitat expressiva conscient constitueix el do de la seva pròpia vitalitat.

I així, Josep Ferrando pensa, viatja amb les mans. Els seus esbossos, maquetes, dibuixos informàtics suposen vehicles expedicionaris dels boscos de famílies geomètriques que tan poden desembocar en relleus aplicats sobre panells de formigó prefabricat com en mobles o projectes urbans complerts que tenen exactament la mateixa forma que un sol dels edificis que els composen.

En Josep, als seus viatges imaginaris i reals, manuals i físics, juga amb l’escala a partir d’un llenguatge simultàniament consolidat i sensible als canvis que li proposa l’evolució del seu pensament, al ritme del que es va trobant pel camí.

Les seves expedicions, i les geometries que en resulten, segueixen aquest mateix joc, servint-li tan pel llunyà com pel més proper.

La seva lògica d’assimilació li pot ser d’utilitat tant per a una incursió a algun país llunyà a l’espai com per a una incursió al voltant de la seva habitació, com la que proposava Xavier de Maistre a la mateixa època en que els grans expedicionaris arribaven per primer cop als pols de la terra, deixant el mapamundi sense espais en blanc. Mapamundi que és, en sí mateix, un mapa iniciàtic –extraordinari– de situació, un document amb valor en sí mateix (com el que proposa Houellebecq a la seva novel·la, capaç de superar el propi territori), evidenciant la seva capacitat de plasmar gràficament, de fer créixer, de transformar en una obra consistent qualsevol moment d’aquestes expedicions: l’anada, la tornada, la seva digestió o la preparació per la següent.

FA i JP, març 2013

(*) Serres, filòsof i professor d’història de les ciències i inspirador reconegut del Michel Foucault de les paraules i les coses, defineix els viatges extraordinaris (al seu article Geodèsiques de la terra i el cel inclòs al llibre Verne: un revolucionari subterrani) com un viatge ordinari a l’espai o al temps: un recorregut de tal punt donat a tal altre desitjat; un viatge enciclopèdic: l’odissea és circular, recorre el cicle de la saviesa; i, per últim, un viatge iniciàtic: en el mateix sentit que el periple d’Ulisses, l’èxode del poble hebreu o l’itinerari de Dant.

(**) Michel Houellebecq, El mapa y el territorio (La Carte et le territoire, 2010), trad. castellà de Jaume Zulaika, publicada per Anagrama el 2011. Premi Goncourt

[referencies]

Segueixen dotze referències a la xarxa Internet sobre obres, projectes i discurs de Josep Ferrando. La primera és el perfil biogràcia de Josep Ferrando a scalae.net (1). Segueixen cinc obres publicades a a la secció de projectes i obres d'scalae.net: el Campus universitari URV a Tortosa (2), la Comissaria de policia a Salt (3), la Casa unifamiliar a Bescanó (4), el Restaurant Icho (5) i el concurs internacional, guanyat per JF, de la Piazza a Calitri, Itàlia (6). La setena és la pròpia web de Josep Ferrando (7). La vuitena és un article d’Anatxu Zabalbeascoa publicat publicat al seu bloc del diari El País sobre la casa de Bescanó (8). La novena és un article de Josep Ferrando sobre la llum a l’obra d’Oriol Bohigas (9). La desena referència és una entrevista en anglès que Mark Koehler li va realitzar al seu propi estudi (10). La onzena consisteix en un vídeo sobre una exposició a Portimâo al juny de 2012 (11). La dotzena és la plana de l’estudi de Josep Ferrando a Facebook (12).

1: Perfil de Josep Ferrando a scalae.net

2: Campus universitari URV a Tortosa, Tarragona

3: Comissaría de policia a Salt, Girona

4: Casa unifamiliar a Bescanó, Girona

5: Restaurant Icho, a Barcelona

6: Concurs internacional, guanyat per JF, de la Piazza a Calitri, Italia

7: Josep Ferrando website

8: article ...about Casa rampa (Anatxu Zabalbeascoa)

9: article ...from Geometría y luz en Oriol Bohigas

10: video Entrevista a JF por Mark Koehler, 2009 (en anglès)

11: video Exposició a Portimâo, 2012 (en portuguès)

12: Josep Ferrando a facebook

Josep Ferrando Bramona és arquitecte. Graduat l’any 1999 per l’Escola Tècnica Superior d’Arquitectura de Barcelona, sota la influència de docents com Albert Illescas, Albert Viaplana, Enric Miralles, Elies Torres o Josep Quetglas. Actualment està desenvolupant el doctorat dins del Departament de Projectes Arquitectònics de la UPC amb el tema “L’estructura del buit com a diàleg entre l’arquitectura i el paisatge”.

La seva obra construïda inclou projectes d’habitatge com la casa a Bescançó o la casa a Tiana, així com nombrosos projectes d’Equipaments Sanitaris, Culturals i Educatius, entre els que destaquen la premiada Estació de Policia de Salt, el Campus de la Universitat Rovira i Virgili de Tortosa o l’Edifici per a Postgraus de la UPC, al campus de Barcelona. La seva obra inclou també projectes a l’Espai Púbic com l’Avinguda Paral·lel, la Via Augusta i una proposta guanyadora per les Setze Portes de Collserola a Barcelona; i projectes de Disseny Interior i de Producte, entre ells el seu propi espai d’oficina. A Habitatge Col·lectiu ha guanyat, recentment, el primer premi Europan 11 amb una proposta per a Cerdanyola del Vallès, i ha desenvolupat propostes d’habitatge social a diverses ciutats europees com Milà o Zürich.

Ha desenvolupat, en paral·lel, una intensa carrera a la docència des de 1998, fonamentalment a l’Escola Tècnica Superior d’Arquitectura de Barcelona (ETSAB UPC), a més de l’Escola Tècnica Superior d’Arquitectura La Salle (ETSALS URL), la University of Illinois at Chicago (UIC), l’Escola de Disseny i Art EINA i l’Institut Europeo di Design (IED), on és Director del Màster d’Interior Design.

També ha estat professor convidat responsable del projecte final de carrera a la Hochschule für Technik Zürich (HSZT), i director de Workshops intensius a l’Escola da Cidade a Sao Paulo, i a la UNiversidade Positivo de Curitiva (UNICENP).

El seu treball ha estat exposada a EEUU, Suïssa, Suècia, Noruega, Portugal i al Japó, entre d’altres països.

Ha impartit conferències a nombroses universitats com el GSD de Harvard, la Universidad Católica de Chile, la HCU d’Hamburg, la Facoltà di Architettura de Palerm; i a congressos internacionals com la UIA’11 a Tokio. .

[xarxa]

Els editors agraïm el suport, el treball i les recomanacions a les persones i empreses convidades a formar part dels consells editorial i industrial de la col·lecció internacional d’ebooks scalae d’arquitectura i arquitectes, i a les entitats i institucions també convidades a col·laborar des de la xarxa institucional i de subscripció. La seva inspiració i generositat ha permès tan el llançament de la col·lecció com el perfeccionament del seus fonaments, la idoneïtat dels processos i objectius compartits i l’evidència des d’aquest exemplar que arriba a les mans de les persones interessades per l’arquitectura i pels agents que intervenen en la seva constitució.

Per una part, volem agrair a en Josep Ferrando, i a les persones del seu estudi professional, la disposició i l’esforç per a fer d’aquest ebook un document complet que pugui permetre tant documentar d’una manera comparable els plantejaments i resultats de l’arquitecte barceloní al tram inicial de la seva experiència professional com contribuir a entendre les diferències d’aproximació i resolució dels projectes i obres d'arquitectura que s'evidencien, fins i tot, entre diferents agents involucrats als molts formats del que acaba per entendre’s com arquitectura.

Agraïm les intencionalitades instantànies d'Adrià Goula que completen coherentment el material gràfic i documental d’aquest llibre, i també de les referències incloses a scalae.net (de cinc projectes), com el propi Adrià Goula i Pedro Pegenaute.

Josep Ferrando desitja establir una menció especial a les persones que, amb la seva feina, habilitat personal, consells i aportacions tècniques, han contribuït a perfilar i millorar la iniciativa expressiva, documental, investigadora i professional desplegada i que durant aquests gairebé 10 anys han fet de l'estudi un gran equip, una gran família:

...a les persones que començaren a col·laborar: Laura, Mercè, Jordis, Ramon...; a les que varen seguir: Anna, Ekain, Guillem, Marco, Moncho, Roman...; a les que durant els últims anys reforcen l'estudi: David, Carol, Marta, Carolina, Jordi, Rafa, Félix...; i especialment a la persona que ha estat constantment des del primer dia: Marc Nadal;

...a les persones que m'acompanyen amb la seva amistat i coneixement: Marta Peris, Charmaine Lay, Bàrbara Noguerol, Ana Moya, Marta Poch, Elena Rocchi, Albert Illescas, Joan Carles Escofet, Pedro Garcia, Jorge García, Ferran Laguna, Xavier Llobet, Joan Pascual, Xavier Prats, Estanis Puig, Esteve Terradas, Alfonso Villarreal... y a Vera per haver compartit intensament aquest camí;

...a les persones que han completat com a socis algunes dualitats, nacionals i internacionals;

...a professors i estudiants;

...a les persones que han estat incondicionalment al meu costat des del principi d'aquest viatge i m'han format en la meva actitut i sensibilitat: els meus pares i les meves germanes;

i a l'estima i professionalitat de l'equip editorial.

Respecte al mapa fractal i a les aportacions que han de nodrir els propers llibres “...about” i “...from” d’aquesta col·lecció, visibles a les seves primeres versiones a scalae.net, agraïm les aportacions rebudes i en ressenyem aquí algunes d'elles:

...self Rafael Moneo 02: Sobre la construcción y el oficio | On construction and the craft...(esp/eng)

...about Oriol Bohigas: Juan Domingo Santos -la casa de los xuklis- (esp)

...about Oriol Bohigas: Marta García-Orte -Escola Thau School- (esp/eng)

...about Oriol Bohigas: Iñaki Ábalos -Pabellón del Futuro, Expo Sevilla 92- (esp)

Simultàniament, en Jaume Prat prossegueix el seu peculiar magisteri i alimenta amb constància regular la sèrie d’articles pensats per a mostrar camins en que el context, la crònica, l’anàlisi i la crítica no són termes alternatius sinó complementaris, a la línia del que es pretén per aquesta col·lecció.

...Shame, o los abismos culturales (esp)

...Paris, Texas: Amnesia (esp)

...Crear un lugar; de Ivo Andric a Norman Foster (esp)

...Push The Light Away, sobre las cruces de Tadao Ando y Nick Cave (esp)

Agraïm a Apple i a Amazon la inclusió dels ebooks de Scalae com a llibres descarregables a les seves tendes respectives.

I, finalment, agraïm al miler llarg d’entusiastes de tot el món que als primers deu dies de llançament del primer ebook d’aquesta col·lecció, el dedicat a Oriol Bohigas per sí mateix, es van subscriure a través de archBIB.com, i, amb això, reben aquest exemplar i els successius. Agraïm a molts d’ells el seu esforçat magisteri per a que els usuaris no versats en la tecnologia puguin trobar alguna de les vies que permeten llegir els ebooks, per a ells segueix aquesta petita guía d’ajuda sobre com resoldre la lectura en diferents dispositius:

La lectura dels llibres ebook de la col·lecció d’ebooks d’arquitectura + arquitectes de Scalae –que ArchBIB.com distribueix amb arxius .mobi i .ePub que constitueixen la matèria digital dels propis ebooks –pot resoldre’s de manera alternativa en diferents dispositius: Smartphones (iPhone Apple, Android y Windows), Tablets (iPad Apple, Android y Windows), lectors d’ebooks (Kindle® y lectores ePub) y ordinadors (mitjançant aplicacions lectores d’arxius per a Kindle® o arxius ePub).

+iPad: obrint l’arxiu epub (rebut per correu electrònic) amb ibooks (app de sistema).

+iPhone: el mateix, però abans heu d’instal·lar l’app iBooks.

+ La kindle app també es pot usar a l’iPhone o iPad. Aleshores heu de fer servir l’arxiu mobi.

+Android i Windows: mitjançant la kindle app. En aquest cas, l’arxiu a usar és el mobi.

+Android i Windows: mitjançant aplicacions lectures de ePub, usar l’arxiu epub.

Opcions per a ordinador, totes elles obren arxius ePub:

+Adobe Digital Editons és l’aplicació (gratuïta) oficial.

+Complement de mozilla firefox que et permet llegir els arxius epub directament des del navegador.

+lector ereader de Sony.

A més de les corresponents app Kindle per ordinadors, en aquest cas obrireu els arxiu .mobi.

Barcelona, març 2013

[notes]

[participació]

Compartir a les xarxes socials és molt senzill: a la majoria de dispositius o aplicacions capaces de llegir un ebook com aquest, quan es selecciona un paràgraf és molt possible que aparegui un quadre de diàleg per a oferir —entre d’altres opcions— la possibilitat de compartir el paràgraf seleccionat a Facebook o a Twitter, sempre que es disposi d’un compte a aquestes xarxes i s’hagi donat d’alta a la configuració del dispositiu o aplicació.

És possible, per altra banda, incorporar nous articles, opinions o anotacions sobre Josep Ferrando, sobre els seus treballs personals o sobre les seves tasques professionls com arquitecte. Per a aquesta finalitat la participació és oberta a scalae.net: envieu les propostes* a ebooks@scalae.net de manera que, un cop acceptades pel consell editorial, podran ser publicades a la xarxa i optar a la seva inclusió al corresponent llibre ...about de la col·lecció d’ebooks de scalae.

(*) Textos d’un màxim de 4.000 caràcters, espais inclosos, en versió original i -si és diferent- en versió anglesa, en els que persones autores estableixen una connexió crítica entre el seu context o interessos personals i l’arquitectura o context personal dels agents que s’hagin publicat o anunciat a un llibre scalae ebook ...self. Veure articles ja publicats a la secció de documents de www.scalae.net

[subscripció]

Per què subscriure’s? Perquè és la manera gratuïta de rebre, al correu personal, els nous exemplars i les actualitzacions d’aquesta col·lecció, a punt per la seva lectura al dispositiu de preferència (ipod®, iphone, android, kindle®, ePub Reader, ipad, tablets, ordinador portàtil o de sobretaula). Recomanem, per ser actualment les opcions més versàtils: dispositius kindle® de Amazon, aplicacions kindle app (Windows, apple OSX, android, apple iOS) o ibooks app (apple iOS). Subscripcions a www.archbib.com

[nota tècnica]

Aquest exemplar de la col·lecció internacional d’ebooks d’arquitectura i arquitectes d'scalae té la caracteristica de draft del llibre ...self corresponent als arquitectes Josep Ferrando. El seu bookID és: scalae.net-ferrando-self-draftCAT-20130331-01. La seva emissió es va iniciar el 31 de març de 2013, de manera que, durant els mesos posteriors, s’hauran de produir les revisions ready i final del mateix exemplar, incorporant les successives correccions i actualitzacions de continguts prèvies a la versió per a impressió material, com a llibre destinat a biblioteques i col·leccionistes. En paral·lel es poden succeir els llibres ...about i ...from sobre i del mateix autor, igualment subjectes a revisions prèvies a la versió per impressió (veure la explicació completa de la col·lecció).

[desplegament de la col·lecció]

llibres ja publicats...

· scalae ebook "...self Oriol Bohigas" [iTunes] [archBIB]

· scalae ebook "...self Josep Camps i Olga Felip" [iTunes] [archBIB]

· scalae ebook "...self Josep Ferrando, arquitecte"

libros en preparación...

· scalae ebook "...self Anna i Eugeni Bach, arquitectes"

· scalae ebook "...self RCR arquitectes"

· scalae ebook "...about Oriol Bohigas"

· scalae ebook "...from Jaume Prat Ortells"

[copyright]

Tercer exemplar de la col·lecció de ebooks d’arquitectura + arquitectes d'scalae. Josep Ferrando, arquitecte barceloní, explica el seu recorregut formatiu; el seu caràcter expedicionari en qualsevol dels seus processos personals, professionals o universitaris en els que acaba per involucrar-se; la seva manera d’entendre com una arquitectura plena qualsevol dels documents que produeix; el seu pas per la vida assumit com un viatge que abasta totes les escales. Documents originals, referències i l’oferta d’un debat, mapa fractal de col·laboracions a scalae.net, completen el llibre.

Els exemplars digitals de la col·lecció scalae d’ebooks d’arquitectura + arquitectes són gratuïts, i no n'està permesa la venda. Si el lector desitja compensar les satisfaccions de la lectura d’una manera material li suggerim la seva contribució als programes de col·laboració d’Arquitectes Sense Fronteres.

(cc) 2013 Els autors. Aquest document s’ha publicat sota llicència Creative Commons: Reconeixement - NoComercial - CompartirIGual (by-nc-sa). No es permet un ús comercial de l’obra original ni de les possibles obres derivades, la distribució de les quals s’ha de fer sota una llicència igual a la que regula l’obra original.

Table of Contents

SCALAE | JOSEP FERRANDO | ...self

[crèdits de la col·lecció]

[col.lecció internacional d'ebooks scalae]

[crèdits de l'exemplar]

[conversa]

ser titular d’un estudi...

una expedició constant, cada dia...

dibuixar des de la punta del llapis...

la vida que la societat et diu que hauries de viure...

haver d’aprendre’n ràpidament i espavilar...

no crec massa en l'idea d'una Escola de Barcelona...

humà scriptum, per Adrià Goula

[matisos]

principis: la pell dels pescadors...

processos: un ritme molt clar, no cartesià...

situacions: un diàleg doble amb el cos i amb l’espai...

tot allò altre: construir col·lectivitat...

humà dual per Adrià Goula

tallers internacionals

...la llum natural subratlla textures amb JF

[expressió]

...mapes sublims com a viatges extraordinaris

Croquis panells Cerdanyola

Casa a Barcelona, foto Adrià Goula

Casa a Bescanò. foto Adrià Goula

Casa a Bescanó, planta geográfica

Comissaria a Winterthur, amb neu

Campus URV, Tortosa

Campus URV, Tortosa. Planta

16 portes Collserola, Barcelona

Habitatges a Cerdanyola

peix MISSATGE

[referencies]

QRs

ref: Tortosa, Tarragona

ref: Salt, Girona

ref: Bescanó, Girona

ref: 'Icho', Barcelona

ref: Calitri, Avellino, Campania

[xarxa]

humà vertical, per Adrià Goula

[notes]

[desplegament de la col·lecció]

[copyright]