·

ANNA i EUGENI BACH | ...self

conversa · matisos · expressió

editor: Félix Arranz | editor associat: Jaume Prat

architecture + architects

scalae ebook collection #004, catalan draft edition

abril 2013

ISBN: en versions finals d'aquest ebook i de la seva versió impresa

bookID: scalae.net-aebach-self-draftCAT-20130331-01

·

scalae documenta, difon i estimula el debat, la crítica i la recerca d'arquitectes i agents vinculats amb el relat, la constitució i la construcció d'arquitectures que acomoden i fan possible la vida i les aspiracions de les persones.

www.scalae.net

[crèdits de la col·lecció]

Félix Arranz, editor i director

Jaume Prat, editor associat

Montserrat Arnau, community manager

consell editorial

persones convidades:

Eugeni Bach, Jordi Badia, Antonio Bedmar, Eva Blanco, Josep Cusidó, Olga Felip, Borja Ferrater, Ferran Figuerola, Beth Galí, Jordi Ludevid, Fernando Marzá, Josep Lluís Mateo, Ariadna Perich.

consell industrial

Cricursa · Lamp · Ciments Molins · Figueras International Seating ·  Roca Sanitario SA

entitats convidades:

Banc de Sabadell · Hydro Technal Alumafel · Andreu World · Fundación RBA · Interface

xarxa institucional i de subscripció

entitats convidades:

Col·legi d'Arquitectes de Catalunya (biblioteca) · Institut Ramon Llull · Arquitectes per l'Arquitectura · Associació Arquinfad del Foment de les Arts i el Disseny · Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, UPC · LaSalle URL · ESARQ UIC · Catalunya Ràdio · ACC1Ó · Barcelona Global

[col.lecció internacional d'ebooks scalae]

La col·lecció internacional d'ebooks d’arquitectura i d’arquitectes de scalae és una iniciativa europea, nascuda a Barcelona i resolta amb el suport i la feina conjunta d’un grup d’experts, d’empreses i d'institucions compromesos en la internacionalització de les indústries i dels seus treballs, en la intel·ligència de productes per a la construcció i en la configuració d’un projecte arquitectònic consistent en un intercanvi cultural i de debat en arquitectura.

La col·lecció recolza en les experiències editorials i de relació prèvies proposades sota el denominador comú de la capçalera scalae: la iniciativa editorial dels plecs en paper (scalae 0.0; 2003), radiofònica dels podcast mp3 (scalae 1.0; 2005) i documental rss a scalae.net (scalae 2.0; 2009), totes elles complementàries i actives.

Els números de la col·lecció s’organitzen en tres variants per cada titular, essent els titulars arquitectes, estudis i agents de l’arquitectura espanyols, europeus i internacionals. La primera variant, …self, recull, en la transcripció d’una conversa, publicada simultàniament a la xarxa com a podcast en mp3, els principis, processos i resultats dels titulars, a més d’una selecció d’elements gràfics significatius en els quals la mà personal o la manera singular dels titulars ha quedat implicada. La segona variant, ...from, exposa el judici, l’experiència o la crítica dels titulars sobre els subjectes i objectes del seu afecte. La tercera variant, ...about, reflecteix el judici, l’experiència o la crítica de tercers sobre les realitzacions tècniques o productes professionals i personals dels titulars. Les variants ...self, ...from i ...about, un cop publicades com a ebooks gratuïts i de distribució internacional en els idiomes anglès, català i castellà, en formats mobi (kindle®) i ePub (iBooks, iPad, eReaders), constitueixen el volum complert dedicat a un titular.

Com a final del procés de producció a la vista, a la xarxa i a les successives versions dels ebooks resultants, els números de la col·lecció es materialitzaran en una tirada resolta amb impressió sota demanda, a preu econòmic, destinada a les persones interessades a disposar de la variant impresa de la col·lecció i als fons de les biblioteques públiques de referència a Catalunya i a Espanya i als centres internacionals d’arquitectura i de cultura.

La col·lecció administra un treball, un mapa fractal de participació, des del seu consell editorial i des de les intervencions de múltiples agents, en el qual la motivació és l’obertura, la documentació i la recerca orientades al debat, en què no es plantegen patrocinis, sinó col·laboracions coresponsables en les quals els conceptes publicitaris tenen una alternativa a l’expressió directa i contextualitzada.

[crèdits de l'exemplar]

· exemplar: Anna i Eugeni Bach ...self, draft, CAT

#004 scalae architecture + architects ebook collection, abril 2013, scalae ed, Barcelona (Catalunya; Spain; Europe)

· editor: Félix Arranz

· editor associat: Jaume Prat

· social management: Montserrat Arnau

· traduccións al català: Jaume Prat

· verificació català: Jordi Ainaud [aibana productora editorial]

· fotografíes: Jordi Bernadó, Tiia Ettala y Eugeni Bach

· dibuixos i croquis: Anna i Eugeni Bach

. suport tècnic i de distribució: Micky Bou [ysi.net]

. distribució gratuïta i subscripcions: archBIB.com

. versió imprimible (abril 2014)

. ebooks@scalae.net

. english version of this ebook avalaible at archBIB.com

. disponible la versión en español de este ebook en archBIB.com

[conversa]

L’Anna i l’Eugeni Bach es van conèixer casualment essent estudiants d’arquitectura de segon curs de carrera. El peculiar d’aquest encontre va ser el lloc: una festa a Finlàndia. A partir d’aquesta primera trobada van establir el seu extraordinari i personal pont entre el mar Mediterrani i el Bàltic, entre Barcelona i Hèlsinki, en un vincle reforçat per sengles beques Erasmus que els van permetre conèixer tant el sistema educatiu universitari com el laboral i professional dels seus respectius antípodes europeus. En la conversa, aborden el relat d’una construcció personal i professional que acaba desvelant una educació, una sensibilitat, un sentit comú i un respecte exquisits. Són valors que, units a una actualitzada interpretació de les tradicions de l’ofici d’arquitecte i creuats amb les seves habilitats, acaben per configurar un estudi professional ambaixador del temps present, del lloc i vincles que els corresponen i —per damunt de tot— d'arquitectures atentes al seu context, a les possibilitats de qui les aixeca amb les seves pròpies mans, als recursos que dicta la pura sensatesa i a les vides de qui les ha d’habitar o de qui hi ha de conviure.

les anades i les tornades...

Passem el 95% del nostre temps al sud. Però una part de nosaltres sempre és al nord. És molt positiu poder sortir d’aquí i mirar des de fora, i viceversa, mirar al nord des d’aquí.

Hem crescut junts, des del temps de la carrera. La formació dels arquitectes a Finlàndia i a Espanya és semblant. Són escoles d’ofici, en què es dóna molt de pes al projecte. Sortint fora, estudiant junts, ens hem educat de manera similar. Ara viatgem a Finlàndia dos o tres cops l’any, per raons familiars. Hi coneixem molts arquitectes, veiem com construeixen, com funciona el país. Tenim moments de calma, oportunitats per reflexionar. Tenir aquests moments és important. Les anades i les tornades ajuden també a desmitificar el nord, una cosa necessària perquè quan les coses pinten malament tenim tendència a voler resoldre-les emmirallant-nos-hi...

L’Anna és finlandesa. És filla d’uns grangers poc convencionals, que han treballat en països del Tercer Món en projectes de cooperació. La seva mare, a més de dedicar-se a l’agricultura, és pintora. Així que sortir del país li ve de família. De petita va viure uns anys a Zàmbia. Parla català, castellà, anglès, suec, finès, una mica d’alemany...

L’Eugeni és fill de Jaume Bach, arquitecte de llarga trajectòria a Barcelona, amb un recorregut que comença amb els projectes públics de l’inici de la democràcia, actiu avui en dia com a Bach Arquitectes, en associació amb l’Eugeni. La seva mare és catedràtica de Psicologia a la Universitat de Barcelona. La idea de docència sempre ha estat present a casa seva.

L’Eugeni va passar la seva infància viatjant en família per Europa, veient arquitectura, sense fixar-s’hi gaire, encara que té records, com l’Ajuntament de Hilversum, de Dudok, a Holanda, que li va deixar empremta. O la casa Schroeder, de Rietveld. Va començar a interessar-se per l’arquitectura quan estava acabant el batxillerat. Va ser natural que li agradés. Gràcies a l’experiència prèvia, va entrar en la carrera pensant-se que ja sabia de què anava; però als dos o tres anys va veure que la carrera anava per una altra banda. I li va agradar igual, o més.

una mica de qualsevol cosa...

Compartim les nostres vides amb els nostres fills. Ens agrada que els nens sàpiguen què fem els seus pares, amb qui treballem, com és l’estudi... Creiem que un tret comú de la nostra infantesa va ser no entendre la feina com una cosa separada de la quotidianitat. Si un dia no hi ha escola, portem els nens al taller perquè dibuixin, o, fins i tot, perquè s’avorreixin. Perquè vegin el que fem, però sense cap intenció de convertir-los en arquitectes.

La vida cultural de l’Eugeni està lligada des de petit a l’activitat professional del seu pare. Recorda moltes inauguracions, parcs, jardins, cases d’amics... i molts museus, que aleshores no li agradaven gens. Ara fem passar per la mateixa experiència als nostres fills. Els caps de setmana anem sempre d’exposicions. Ens interessen i ens influeixen. Podria haver-nos succeït el contrari i odiar aquest món, o, senzillament no interessar-nos, però ha quedat la curiositat. Curiositat per tot: tot té interès. O pot tenir-lo. Des d’una exposició de fotografia, de pintura, de natura... fins a la natura en si. Això és el que compartim més clarament.

Amb el temps hem adoptat una manera de filtrar el món que està en relació amb la nostra manera de fer arquitectura. Ens interessa sempre alguna cosa de qualsevol cosa. Mirem les coses obertament, com assumptes molt diversos. Aquesta manera de mirar ens ajuda a no tenir massa respecte pel que mirem. No fa falta ser massa ambiciosos, només tenir intenció rere la mirada. Anar picant i no estressar-se. Estar atents al que veiem i vivim, veure si es pot confirmar el que sospitem, o desmentir-ho, sense perdre energia admirant.

És bonic sorprendre’s, però amb aquesta actitud envers els fenòmens que hem après: poca admiració, molt d’interès. El contrari, admirar per admirar, no va amb nosaltres. Ens esgota.

som, a la nostra manera, artesans...

Ens vam conèixer a segon de carrera, per casualitat, a Finlàndia. Vam mantenir la relació. L’Anna va fer el projecte final aquí, va sortir algun projecte i ens vam establir a Barcelona sense pensar-hi. No tenim infraestructura a Finlàndia, encara que participem en algun concurs allà. En qualsevol moment, si sorgís algun projecte, ens seria molt fàcil muntar-hi estudi.

Ens hem fet alhora. Ens vam conèixer tan joves que no havíem crescut ni com a persones ni com a professionals. Aquests inicis tan lents ens van permetre desenvolupar-nos professionalment sense cap pressió. Durant la carrera fèiem projectes i concursos junts. L’arquitectura sempre ens ha apassionat. Des d’estudiants ens assèiem a cafeteries i anàvem dibuixant, comentant, parlant constantment sobre arquitectura. En gaudíem al màxim.

L’Eugeni expressa molt bé gràficament els pensaments: són dibuixos amb valor projectual, sense pretensió artística, de suport a la conversa, per ajudar a pensar.

Ens agrada molt construir maquetes amb les mans. Som molt perfeccionistes. Si fem alguna cosa ens agrada fer-la bé. Si s’ha de construir el que sigui, ens hi pensem molt abans i, si ens hi fiquem, ho fem al 100%. Les maquetes no es fan a mitges. Però no són perfectes en el sentit tècnic, sinó instrumentals: amb elles pretenem arribar fins al final del projecte.

Els dos som, a la nostra manera, artesans. Les maquetes –que, per nosaltres, són treballs manuals– ens permeten construir i veure resultats. També funcionen com una eina de relació entre nosaltres i els clients pel seu caràcter d’objecte. El projecte és sempre molt abstracte, fins i tot si hi ha dibuixos i simulacions informàtiques. Les maquetes són un objecte i simplifiquen aquesta relació.

Pot semblar que avui l’arquitectura deixa poc espai per a un artesà, però podem ser-ho a través dels industrials, a l’escala real de la construcció.

somiar coses accessibles...

Vam fer una caseta per als nostres fills, i el plaer va ser construir-la. Durant dues setmanes, vam tallar fusta, vam serrar, vam clavar... Pocs cops un arquitecte pot fer-ho, per temps i per recursos. No hi va haver projecte dibuixat prèviament. Els dibuixos preliminars eren de detall.

Ens va agradar perquè construir un edifici no és fer una maqueta. La maqueta és una representació, no es viu. Els nostres edificis són més escenaris que objectes. A les nostres discussions parlem més del que passarà als espais que de com són. A la caseta, per raons pràctiques, el primer va ser el material. Els pares de l’Anna tenen boscos i fusta. Així que teníem fusta per fer la casa. Construir en fusta és fàcil. Té en comú amb una maqueta el directe de la seva construcció: vas serrant peces, les acobles amb claus o tirabuixons, la vas cobrint... La decisió va ser clara. Va ajudar a prendre-la el paisatge on la vam plantejar. Teníem la capacitat de construir així.

Fer a Finlàndia una caseta per als teus fills petits tampoc és tan complicat. Hi ha molta tradició de construcció manual. Gairebé no té cap mèrit, és com dir que has pintat una habitació. Vam parlar amb alguns veïns per demanar-los ajut per excavar uns petits fonaments, i es van estranyar perquè no concebien una casa de jocs amb fonaments. Era alguna cosa més.

Preferim no acceptar un encàrrec si no es donen unes bones condicions inicials. Somiem bogeries, però no les construïm. Hi ha alguna cosa bonica, també, a somniar coses accessibles. O a poder fer-les accessibles.

La caseta dels nostres fills és l’abstracció d’una casa. Així els nens poden fer volar la imaginació. Si una casa s’assembla a una casa, només pot ser una casa. Aquesta pot ser un castell, un quiosc per vendre flors, un habitatge... Els nens l’anomenen així: la caseta. Quan som allí és un bar que els nens munten. L’avantatge que sembli un magatzem i no una casa de jocs a l’ús és que un adult hi cap dret i pot participar dels jocs. L’estiu passat hi vam dormir tres nits, convidats pels nens.

la vida s’afegeix al sistema coherentment...

Els edificis han de ser oberts. No pot haver-hi una sola configuració. Els pensem en funció de les activitats. Són escenaris perquè hi passi el que sigui, dins unes limitacions. No dictem la manera de viure els espais. Pretenem que l’usuari pugui jugar amb la seva vida i plantejar el que vulgui. No volem sistemes tancats ni dissenys perfectes.

El nostre interès orbita al voltant de dos conceptes: multiplicitat i imperfecció. Un bon símil són els fotomuntatges de David Hockney. Sobretot els primers, que presenten les polaroids perfectament ordenades, sense superposar. Es pot veure tota la malla de polaroids com una sola imatge, però pots fixar-te en cada una per separat, i té sentit. No són exactament un collage. En un collage la mescla té sentit, però no els seus elements. En canvi, en aquestes fotos és fascinant. Amb algunes simfonies de Sibelius també passa. En alguns fragments, cada instrument se separa en funció d’una lògica interna... i al final tornen tots a l’uníson. També succeeix al primer Gehry. A la seva casa s’aprecien per separat l’habitatge original, les extensions, les pèrgoles, la tanca, fins i tot els graons... Potser és una manera de projectar i pensar molt ingènua, però aporta molt a qui hi viu. I forma capes. La vida s’afegeix al sistema coherentment. Cada element segueix la seva lògica amb autonomia. El resultat és un edifici pensat per capes, així que qualsevol capa de vida que hi posis funciona. Aquestes obres no estan completes sense l’usuari final, que és qui les tanca. Estem al servei de la gent. I si els usuaris hi han de fer canvis, l’arquitectura és més flexible. Res no és sagrat.

Hi ha aspectes en què la gent no sap què fàcil que és tenir més qualitat de vida. Si els clients venen a veure’ns és perquè ens demanen ajut. Els Eames tenen un esquema molt bonic de com decidir si accepten un encàrrec: ha d’afectar els interessos del client, els seus i els de la societat. Si el projecte no és en un punt que ho toqui tot, no hi ha encàrrec. Si no hi ha plaer, interès professional, no és bo. I així, totes les combinacions. Els clients que confien en nosaltres acaben per entendre l’arquitectura de tant parlar amb ells. Entenen que els podem aportar una millora a la seva vida. Després ja veurem si ho aconseguim. Ens paguen perquè dubtem. I si et diuen que volen quatre habitacions, ja t’estan donant la solució. Els demanem que ens expliquin el problema. I el canalitzem.

economia de pensament, de processos...

Quan parlem de crear escenaris ens referim als de la vida íntima. Ho anomenem ambient, sigui o no un espai. Provem, amb aquesta paraula, de trencar la lògica de diferències entre el que és a dins i el que és a fora. Si un edifici està musealitzat és trist, com passa amb algunes cases dels grans arquitectes, que visites sense poder percebre com es vivien, quina olor feien... Si ens referim a la part teatral de l’escenari, no està malament pensar que en la vida quotidiana hi ha representacions, rituals: l’esmorzar del diumenge, flors fresques, suc de taronja... Els rituals necessiten el seu espai. No funcionen al bell mig del no-res.

S’han de preparar les condicions perquè uns rituals apareguin i uns altres no. Això es fa des de l’economia. Però, per nosaltres, el terme és conceptual. Si podem aconseguir alguna cosa estirant un braç, per què hem de desplaçar-nos vint metres enllà? Si tots els industrials són al poble, o al del costat, els fem servir. Els demanem el que saben fer, excloent els prejudicis constructius que destrossen el paisatge i la cultura. S’ha d’aplicar l’enginy. Segons com col·loquis un totxo aconseguiràs el mateix, el pitjor del convencional; o tot el contrari, el millor: moltes coses més. I això no és tan sols qüestió de diners. És economia de pensament, de processos... És pensar què es pot fer amb menys. I després s’hi afegeix més, si fa falta. Si després de construir la nostra primera casa ens haguessin encarregat alguna cosa gran, hauria estat una prova. Ara hem tingut massa temps per reflexionar, hem madurat, tenim més seguretat, podem defensar les coses d’una manera solvent perquè tenim l’economia interioritzada.

Som capaços d’apassionar-nos amb el barroc i amb el senzill. Hi ha arquitectures en què la representació, el factor símbol, és important. Estem parlant aquí d’habitatge, però també hi ha una altra mena de projectes en què és legítim i factible que l’arquitecte atengui la representació, li doni lloc, si té sentit. I no és contrari a l’economia de mitjans; simplement s’han de canalitzar els recursos per fer després l’exercici de veure si hi ha res de sobrer.

Hi ha moltes coses acceptables. Tenim la nostra manera de fer, però ens agrada la complexitat. I, per això, hi ha obres d’arquitectes als nostres antípodes que ens encanten. Som apassionats absoluts de molts arquitectes molt diferents de nosaltres, i molt diferents entre si, i de totes les èpoques de la seva obra. Ens encanta la intel·ligència a l’hora de dosificar els recursos formals. Seria molt trist si només ens interessés el que fem nosaltres mateixos!

[matisos]

En una segona conversa, i amb la confiança d’haver establert les bases d’un mapa de situació complet a la primera, Anna i Eugeni Bach aprofundeixen en l’específic de les seves intencions, en la seva manera de treballar a l’estudi i a l’obra, en el dibuix com a instrument i arrel de les arquitectures i situacions que els permeten vibrar, en les seves fonts i en una tasca contínua que travessa sense pausa el continent europeu, els set dies de la setmana, els espais i temps de la cultura, de la feina i de la vida que els ha correspost.

principis: la macedònia i el batut de fruites...

L’Anna fa classes de disseny d’interiors a l’escola EINA de la Universitat Autònoma de Barcelona. L’Eugeni les fa a la Escola d’Arquitectura de la Salle, Universitat Ramon Llull, en l’assignatura de Projectes de primer. Impartir classes ajuda molt perquè estàs exposat constantment.

A part de fer de professors no parem d’estudiar. L’Anna fa un màster. L’Eugeni s’està doctorant. Pràctica, docència, recerca i compromís cultural són les quatre branques en què ens basem per entendre la professió.

Mai no preparem cap entrevista. Ni cap conferència. No les assagem perquè tot sigui més espontani. És fàcil d´acostumar-s´hi si els primers cops que parles en públic ho fas d’alguna cosa que domines plenament.

Els articles surten de parlar sobre altres activitats. Un d’ells parla de la idea de ser escarabat, libèl·lula, guineu i eriçó. La base és un text inicial d’Isaiah Berlin sobre l´obra de Lleó Tolstoi. Berlin divideix els creatius en guineus i eriçons. L’eriçó només sap fer una cosa, però la fa molt bé. La guineu, en canvi, és dispersa i en fa moltes. Rastreja. Comet errors. Simplificant, per Berlin, Tolstoi és guineu però pretén ser eriçó. Nosaltres volem ser guineus.

També els edificis poden ser guineus o eriçons. La idea d’un projecte tancat, acabat, té paral·lelismes amb l’eriçó. Ens costaria més dir quina és la idea de la guineu. N’hi ha múltiples d’entrelligades.

Un símil que fem servir sovint per explicar la multiplicitat, i per comparar-hi alguns edificis, és el de la macedònia i el batut de fruites. En un batut s’hi posen les diverses fruites, es liqua tot i es crea un nou sabor. Un sabor manufacturat, inexistent en la natura i amb una textura nova. No és cap fruita sinó una suma de fruites. És un element integrador, acabat, completat. En canvi, en una macedònia hi és tot, disgregat però junt. Pots triar què et fiques a la boca, i en quina proporció. I, quan mossegues, tens les dues coses: el conjunt de la mescla i, alhora, cada fruita individual per la seva banda. La macedònia et dóna totes dues coses: la totalitat i la individualitat. Volem que la nostra arquitectura sigui com una macedònia: barreja de textures, de nivells d´informació, i a la vegada, possibilitat de decidir com menges, com hi interactues. La intervenció final de l’usuari és clau. Sense ella, el conjunt no estaria complet.

processos: la raó constructiva...

Donem prioritat a l’espai públic en allò domèstic. Hem fet moltes cases que poden tenir exteriors perquè hem construït aquí, al Mediterrani. És gairebé un crim fer una casa només per viure a l’interior si construeixes en un entorn rural i en un clima com aquest. Concebem els espais molt interconnectats. Aquesta idea és compatible amb la d’un refugi. Ultrapassa la idea de confort. Obrir, abraçar, protegir.

Ara mateix estem fent una casa d´una certa grandària, amb espais molt alts, i està plena de racons. D’espais indefinits. Fins ara, als espais exteriors que hem projectat hi podies estar tan bé com a un interior. Ara hem fet un pas més: l’interior està tractat com un exterior. Les dimensions de la casa la fan semblar un magatzem. I, a dins, hi ha espais a petita escala, on et pots sentir protegit. Hi ha finestres obertes als espais comuns. La casa és com un carrer. L’escala vol ser urbana, com un petit poble, el poble dels usuaris. Les nostres finestres no són un forat, sinó que són un element amb gruix. Els forats no són forats, són espais. S’acaba vivint als llindars. El gruix de la finestra es menja la cantonada. Sovint la rebenta. Hi ha la idea de dissoldre l’espai interior. S’han de poder separar els elements que componen la casa. Independitzar-los és la manera de poder jugar amb ells, de poder-los canviar de lloc en funció de les necessitats. Hi ha moltes raons per fer cada cosa. La raó constructiva n’és una. Si tens una coberta que és lineal, pautada, no es pot desplaçar i ha de seguir les seves pròpies regles. Però la resta del volum, sota seu, pot deslligar-se d’aquesta coberta en funció de l’emplaçament. Aquesta lògica també és aplicable als revestiments: poden ser-hi, o no, i poden prendre relleu. També es poden fer operacions més senzilles, com arrebossar en part i crear patrons superposats al volum. Aquests patrons poden reduir la pintura i l’arrebossat un 50%. El desplaçament de la pintura sobre l’arrebossat ajuda a independitzar els elements. La casa s’ha de posar al paisatge acomodant-se a les activitats. Cada cosa va com la seva naturalesa li diu que vagi. I tot això obre moltes opcions.

situacions: resultats industrials amb mitjans manuals...

L’habitant de les nostres cases es mou entre situacions definides per materials tèxtils; per altres amb més gruix i pes, com el totxo o la pedra; i per elements més lleugers, com la fusta.

Això sembla atàvic, però és així per raons estratègiques i pràctiques: construïm al camp, així que mirem què saben fer els constructors locals i treballem amb aquests mètodes. No ens limiten. Els demanem que facin el que han fet tota la vida, tal com ho saben fer, però d’acord amb un pla que és el nostre projecte. Ho explicàvem abans, a la conversa.

Quan els projectes pugen d’escala, l’estratègia és més complexa. Hem plantejat també, en concursos, maneres de fer que no tenen res a veure amb l’anterior, però, en aquestes ocasions, hem trobat una via de projecte que funciona i la seguim. La lògica és semblant, les dinàmiques són diferents.

Sovint se´ns pregunta pel ratllat a les façanes d´alguns dels nostres projectes. De fet no és un tema important. En alguns casos treu pes a l’edifici. En d’altres apareixen perquè, si apliques les ratlles sobre una façana de totxo, arrebossada i pintada, que inevitablement acabarà tenint fissures, aquestes deixaran de veure’s quan apareguin degut al fort contrast aplicat. És una qüestió de durabilitat. Desintegren l’edifici. Donen joc.

En la Casa a Gaüses, recorden un codi de barres que sugereix que la casa és barata. Recorden la verticalitat del bosc, generen un patró canviant amb les ombres de la vegetació... En una casa les hem fet de pedra, perquè l’ajuntament obligava a fer servir aquest material, que el client no volia posar. Vam preguntar quin percentatge de pedra s’exigia i vam posar ratlles de pedra en aquest percentatge. Ja està.

L’Anna dibuixa, i els seus dibuixos tenen una part d’artesania. Fa moltes coses amb les mans: dissenya i produeix peces de roba, algunes làmpades, fins i tot fetes de ganxet... Coses amb un resultat físic. Li agrada produir objectes industrials amb mitjans manuals, una mica a l’inrevés del que s´acostuma a fer. La mà no és una màquina. Tremola. El moviment del braç tendeix a corbar les rectes. Les imperfeccions del traçat donen un caràcter gairebé vegetal al dibuix. Els dibuixos són en blanc i negre, sense dir-ho tot. Les imatges molt mastegades no et deixen imaginar. T’agraden o no t’agraden. Amb línies negres sobre blanc et veus obligat a imaginar, i la gent ho fa en positiu. Són dibuixos oposats als de l’Escola de Barcelona, que fa servir pocs traços molt treballats. Nosaltres dibuixem a l’inrevés. Els dibuixos surten de mica en mica, amb temps. Són terapèutics. Potser té relació amb la influència luterana de la recerca del sublim a través del treball.

tot allò altre: i no ens sabem estar quiets...

Ens agrada fer coses. No sabem dir que no i ens impliquem. Formem part de la junta de l’ArquinFAD, d'Arquitectes per l’Arquitectura, del col·lectiu Aproximacions; muntem, o impulsem, cicles de conferències, de cinema a la Filmoteca; ens encarreguem dels cartells i del disseny gràfic.... És la nostra manera de ser.

Enxampem les oportunitats quan es presenten. I fer coses és una manera de pertànyer a Barcelona. Escoltar la gent, ser culturalment actius, té l’avantatge que formes part de diversos grups. La majoria d’aquestes accions són per reforçar l’arquitectura, per compartir les coses que veiem. Aquí tenim moltíssims arquitectes bons. I ens agrada compartir-ho.

Però no sabem matar el temps, ni tan sols perdre’l. Quan en tenim, ens inventem coses. Coses petites, divertiments. Com fer la caseta. O algunes instal·lacions que a vegades pengem a la xarxa, encara que no sempre.

Us n’explicarem algunes d’inèdites. Un cop ens vam divertir imaginant un fotomuntatge científic sobre un camp ple de vaques. Les vaques es mouen seguint unes lleis pròpies, relatives a la disposició de l’herba que mengen. Per això, a l’estiu campen desordenadament pel prat. Però a l’hivern, quan tot el camp està ple de neu, el granger tira el menjar en línies, seguint la lògica del tractor. I les vaques es disposen seguint aquestes línies. Mentalment, vam posar un taulell a sota del prat i vam imaginar que nosaltres movíem les vaques: d’A6 a C8, per exemple!

Un altre cop vam refer el camí d’accés a la granja, un camí molt bonic, que vam omplir d’espelmes, un capvespre. Aleshores es veia un camí de llum. Vam moure les espelmes i vam fer un altre camí: el vam canviar sense modificar-lo.

O com l’acció dels pantalons congelats. A Finlàndia, a l’Hivern, surts a l’exterior amb els cabells mullats i se’t queden drets. Després mulles els pantalons i també es queden drets. L’aigua es congela i s’endureix. És com formigó armat, i el resultat és una presència al paisatge recollida per una fotografia.

Són divertiments que fem perquè ens entretenen, ens fan pensar, i no ens sabem estar quiets.

Tot això és una necessitat. Surt. I són coses improductives en el sentit econòmic, però molt necessàries per alliberar idees lleugeres, que no caben en la vida professional. Són aglutinacions d’observacions. Tot el que fem té una relació amb l’arquitectura perquè remet al que no hi és. A una absència. Sense qui ho veu, o ho viu, queda incomplet. Com l’arquitectura: necessita una intervenció exterior. La vida, que nosaltres celebrem... fent.

[expressió]

Anna i Eugeni Bach apliquen, recolzats en tècniques complementàries d'habilitat expressiva, un peculiar sentit comú que és capaç d'admetre sense estridències la convivència entre els somnis d'un nord tòrrid i la prudència d'un sud cautelós —o tot el contrari que és el que convencionalment es considera natural—, ja que com bé adverteixen, en els seus assumptes, "la lògica és semblant, les dinàmiques són diferents". Tant és així que, quan la seva mirada copsa la captura d'un peix, aquest no pot ser sinó "pescado", cuinat i servit, combinant així la sorpresa del previsible quan és bonic, la pura i senzilla realitat, amb la pura i rica ironia. Dalí estaria encantat, i també Aalto, amb aquest banquet.

...Ornament o loop? Real Gone, els dibuixos dels Bach i els vidres americans de Moneo

per Jaume Prat i Fèlix Arranz

La introducció dels primers ordinadors a les tècniques de gravació musicals va comportar l’ús d’una base musical que no era possible de concebre sense l’utillatge digital: el loop. (*)

El gens convencional músic Tom Waits va quedar fascinat per la naturalesa hipnòtica, monòtona, inclement, del loop; per la seva capacitat per crear ambients, per la tensió literalment inhumana d’un so nascut per dilatar el temps. El va investigar per mirar d’incorporar-lo a la seva música i el resultat de síntesi arriba el 2004 amb el seu disc Real Gone, on incorpora bases d’industrial sound.

A Real Gone, el músic californià fa servir loops a pràcticament totes les cançons. Però ho fa a la seva manera, que consisteix a inventar el fals loop. En el fals loop els músics toquen en presa directa, imitant la manera de fer d’un ordinador, els mateixos ritmes obstinats, la cadència i el brogit de la màquina, conscients del fet que no ho són. Conscients que es cansen, que perden la paciència, que cometen petites errades, varien el ritme i el recuperen, o que els instruments poden fallar i desafinar-se.

Real Gone és un disc deliberadament matusser, maquinalment imperfecte en la seva execució, que ofereix i explora precisament la vibració, la vida que imprimeix aquesta matusseria de pega, aquestes vacil·lacions.

Els dibuixos, i les arquitectures que se’n deriven, d’Anna i Eugeni Bach segueixen exactament aquest tipus de lògica no tecnològica basada en la tecnologia. En l’era dels ordinadors i del dibuix assistit es podrien resoldre les seves vinyetes fàcilment, amb tota mena de trames planes o orientades, per imprimir-les després. En canvi, escullen reproduir tota aquesta complexitat de línies a mà, amb tinta, sabent que la mà falla, que és matussera i es cansa, i que la tinta pot arribar a tenir vida pròpia.

Es forcen mà i tinta, projecte i matèria, al límit, per arribar a un ordre sublim producte de la vibració, d’una acumulació d’imperfeccions controlades. De la mateixa acumulació d’imperfeccions que Waits postula a Real Gone.

L’Anna i l’Eugeni són conscients del fals loop dibuixat que enllacen —quan aborden, aquí, els matisos— amb els desenvolupaments biològics vegetals per tal d’arribar a la sublimació personal: "L’Anna dibuixa, i els seus dibuixos tenen alguna cosa d’artesania. (...) La mà no és una màquina. Tremola. El moviment del braç tendeix a corbar les rectes. Les imperfeccions del traçat donen un caràcter quasi vegetal al dibuix. (...) Són terapèutics. Potser tinguin relació amb la influència luterana de la recerca del sublim a través de la feina."

Pot ser que Rafael Moneo —caçador tenaç del sublim—, preguntat pel sentit atribuïble avui en dia a l’artesania i a la seva actualització, a les alternatives contemporànies a l’ornament, hagués volgut referir-se a Waits i als Bach quan tan sols fa deu anys, amb motiu de la primera de les converses publicades en un plec Scalae provava de donar compte del que Ferran Figuerola ha volgut explicar recentment (***) en parlar dels vidres que el mateix Moneo li va demanar per a un dels seus projectes americans.

Avui, Moneo ho tindria molt més fàcil: citaria els dibuixos i la lògica de proximitat d’Anna i Eugeni Bach, potser mentre Spotify reprodueix en l’altaveu d’un telèfon la persistència dels ecos humanoindustirals de Clang Boom Steam de Waits i la seva mà frega amb satisfacció la perfecta imperfecció trobada als vidres de Figuerola a Princeton.

Mentrestant, a l’exterior, plou i és primavera.

FA i JP, abril 2013

(*) El loop consisteix en un conjunt ordenat de sons, o en un fragment de cançó existent, repetits indefinidament formant un bucle (loop en anglès) que serveix de base a la cançó. El loop és la base del que ara es coneix com a industrial sound. La seva aparició data de principis dels anys vuitanta, i la seva popularització es produirà gairebé una dècada més tard.

(**) “L’ornament va lligat a una manera de fer arquitectura que comptava amb una ma d’obra que implicava el punt de la diversitat a la repetició que no s’aconsegueix amb la sèrie avui. Les alternatives a aquesta manera de fer són una altra cosa. Quan hi ha repetició seriada —com en alguns moments de Herzog & de Meuron— jo no m’atreviria a dir que aquesta repetició —que té alguna cosa a veure amb la repetició warholiana— equival a l’ornament. Rem Koolhaas, en aquest aspecte, és més subtil quan fa ús de la repetició. Als encofrats que són com paredat que apareixen, per exemple, a les cases japoneses, hi ha més aquesta sensació d’estar propers a l’ús de la pedra tradicional a què es pretén al·ludir”. (“Converses amb Fèlix Arranz”, a ”Rafael Moneo, autor d’arquitectura”, plec Scalae, Scalae editora, Barcelona, 2003.)

(***) “Va ser en aquest darrer projecte, l’edifici Neuroscience de la Universitat de Princeton, on vam acabar per comprendre Rafael Moneo. Si per les zones opaques seguia amb la idea del vidre nacrat, per les zones translúcides de l’edifici tenia en ment un vidre fos totalment artesanal. Les nostres primeres aproximacions sempre van estar dirigides a provar d’aconseguir alguna cosa semblant, però mai no vam acabar d’aconseguir aquest aspecte artesanal, ja que la nostra principal preocupació era que el vidre es pogués laminar i fos capaç de suportar les càrregues de vent que havia de rebre l’edifici. Després de sis mesos de feina per presentar cinc alternatives de producte, Moneo va trigar cinc segons a dir-nos que cap d’elles no valia. A totes els mancava el caràcter artesanal que ell pretenia. Per sort, ens va dedicar una mica més de temps, el necessari per poder escoltar-lo i comprendre què necessitàvem fer per aconseguir el que ell deitjava. Així que, ja de tornada, i gràcies a la col·laboració amb un artesà especialista en vidre fos en nous treballs d’investigació que van necessitar sis mesos més, van acabar creant un vidre que, complint els requisits tècnics que exigia l’obra, era exactament igual al producte que Moneo havia imaginat. Va ser el temps necessari per acabar ideant els nous forns i els nous motllos necessaris per a una nova fabricació” (“Escoltar Moneo”, article original de Ferran Figuerola, CRICURSA, publicat al mapa fractal de Scalae.net, abril del 2013)

[referències]

Segueixen dotze referències a Internet sobre obres, projectes i discursos d’Anna i Eugeni Bach. La primera és el perfil biogràfic dels arquitectes a scalae.net (1). A continuació, hi ha cinc obres publicades a la secció de projectes i obres de scalae.net: la casa de Gaüses (2), la casa Anoro (3), la casa construïda per als seus fills a Finlàndia, coneguda com La Caseta (4), la casa MMMMMS (5) i el Showroom d’Oak (6). La setena és la mateixa web d’Anna i Eugeni Bach (7). La vuitena és un article de Tiia Ettala sobre una reforma d’un apartament publicada a Domus (8). La novena és un article d’Anna Bach sobre guineus i eriçons, Gio Ponti i Buckminster Fuller, al qual s’al·ludeix al primer capítol de matisos en aquest mateix llibre (9). La desena referència és una entrevista per a la "X Bienal Española de Arquitectura y Urbanismo" sobre la casa de Gaüses (10). L‘onzena consisteix en un vídeo d’Anna Bach dibuixant la casa de Gaüses (11). La dotzena és un vídeo que recull la construcció completa de La Caseta (12).

1: Perfil de Anna i Eugeni Bach a scalae.net

2: Casa a Gaüses, Gerona

3: Casa Anoro a Sant Esteve de Palautordera, Barcelona

4: La Caseta en Nummi-Pusula

5: Casa MMMMMS a Camallera, Gerona

6: Showroom OAK, a Barcelona

7: Anna i Eugeni Bach website

8: article ...about Apartament Consell de Cent (Domus) (eng)

9: article ...from "Erizos y zorras" (esp) , per Anna Bach

10: video Entrevista X BEAU per studio banana tv, 2009 (esp)

11: video Anna dibuixant la casa de Gaüses

12: video Playhouse

Anna Bach és arquitecta per la Universitat Politècnica de Hèlsinki (2001), ha estat professora assistent al Taller Vertical de l’ESARQ UIC el 1999 i des del 2010 és professora de Treball de Fi de Grau d’Interiorisme a EINA (Universitat Autònoma de Barcelona).

Eugeni Bach és arquitecte per l’Escola Tècnica Superior d’Arquitectura de Barcelona (1999) i doctorand al Departament de Projectes Arquitectònics de l’ETSAB. És professor de Projectes a l’Escola d’Arquitectura La Salle, a la Universitat Ramon Llull (Barcelona) des del 2005, i ha impartit classes al Taller Vertical de l’ESARQ UIC el 1998 i el 1999, així com a la Càtedra Mies van der Rohe de l’ETSAB UPC el 2001.

L’obra d’Anna i Eugeni Bach ha estat seleccionada als premis FAD 2012 (habitatge a Consell de Cent). Han rebut el Premi Fad de l’Opinió el 2008 per la casa a Gaüses, projecte amb què van ser finalistes a la X Biennal Espanyola d’Arquitetura i Urbanisme el 2009 i seleccionats a la VII Biennal Iberoamericana d’Arquitectura i Urbanisme, així com finalistes als Premis Arquia/Próxima 2010 i Premi AJAC per a joves arquitectes (2004), entre d’altres distincions.

Juntament amb Bach Arquitectes, han estat seleccionats als Premis FAD 2004 i 2010 i han obtingut el Premi ASCER d’Arquitectura Espanyola (2010). La seva obra ha estat exposada a nivell nacional i internacional, destacant “Resistiu, maleïts”, al Pavelló Espanyol de la Biennal d’Arquitectura de Venècia (2000), “HiCat”, Museu d’Art Contemporani de Barcelona, Eme3 Centre de Cultura Contemporània de Barcelona, Bo01 Parasite–The City of Small Things (Copennhaguen, Rotterdam, Oslo, Londres, 1999), “Architecture Catalane 2004-2009. Portrait d’époque” (Cité de l’Architecture et du Patrimoine, Paris, 2009) o “Aproximacions” (COAC Barcelona, 2012), entre d’altres.

[xarxa i mapa fractal]

Els editors agraïm el suport, el treball i les recomanacions a les persones i empreses convidades a formar part dels consells editorial i industrial de la col·lecció internacional d’ebooks scalae d’arquitectura i arquitectes, i a les entitats i institucions també convidades a col·laborar des de la xarxa institucional i de subscripció. La seva inspiració i generositat ha permès tan el llançament de la col·lecció com el perfeccionament del seus fonaments, la idoneïtat dels processos i objectius compartits, com evidència aquest exemplar que arriba a les mans de les persones interessades per l’arquitectura i pels agents que intervenen en la seva constitució.

Per una banda, volem agrair a l'Anna i l'Eugeni Bach, i a les persones del seu estudi professional, la disposició i l’esforç per a fer d’aquest ebook un document complet que permeti documentar d’una manera comparable els plantejaments i resultats de l’estudi barceloní al tram inicial de la seva experiència professional com contribuir a entendre les diferències d’aproximació i resolució dels projectes i obres d'arquitectura que s'evidencien, fins i tot, entre diferents agents involucrats als molts formats del que acaba per entendre’s com arquitectura.

Agraïm les inspirades instantànies d'Eugeni Bach que completen el material gràfic i documental d’aquest llibre, i també de les referències incloses a scalae.net (de cinc projectes), per Jordi Bernadó i Tiia Ettala.

Agraïments d’Anna i Eugeni Bach

...als nostres pares, que ens van ensenyar a mirar el món...

...als nostres germans, que el van descobrir amb nosaltres...

...als professors que ens van marcar durant la carrera: Juhani Pallasmaa, Manuel Gausa i Eduard Bru...

...als que han col·laborat al nostre estudi: Joana Balló, Gracinda Ferreira, Kenneth von Freyhold, Sara Matías, Daniel Prado, Carina Silva, Francesc Vargas i Marcos Vilaseca, i als que hi segueixen: Albert Cabrer, Eva Florindo, Bianca Lins i Xavier Uriach…

...als nostres fills, amb qui compartim el nostre interès pel món...

...als nostres clients, que van confiar en nosaltres...

...als nostres amics, que ens estimen i a qui estimem...

...a Félix Arranx, Jaume Prat i Montse Arnau pel seu suport i la seva passió en aquest projecte editorial...

...i, molt especialment, a Jaume Bach... per tot.

Respecte al mapa fractal i a les aportacions que han de nodrir els propers llibres ...about i ...from d’aquesta col·lecció, visibles a les seves primeres versiones a scalae.net, agraïm les aportacions rebudes i en ressenyem aquí algunes d'elles:

...about Oriol Bohigas: Josep Ferrando (esp)

...about Rafael Moneo: Ferran Figuerola -"escuchar a Moneo"- (esp)

...self Rafael Moneo 03: Sobre la iconografía y el ornamento | On iconography and ornament...(esp/eng)

...self Rafael Moneo 04: Sobre la arquitectura y la vida | On architecture and life... (esp/eng)

...self Rafael Moneo 05: Sobre la propia manera de trabajar | On my way of working... (esp/eng)

...self Carlos Ferrater 01: the highest thing you could aspire to | la máxima aspiración... (esp/eng)

...self Carlos Ferrater 02: one teacher I didn’t have | un profesor que no he tenido... (esp/eng)

Simultàniament, en Jaume Prat prossegueix el seu peculiar magisteri i alimenta amb constància regular la sèrie d’articles pensats per mostrar camins en què el context, la crònica, l’anàlisi i la crítica no són termes alternatius sinó complementaris, en la línia del que es pretén per a aquesta col·lecció.

…como si son 15 minutos, John (Cage) (esp)

...La cuarta chimenea del Titanic (esp)

...Ladrillos requemados, olor a tierra o las cosas que entran por la piel -sobre el workshop de RCR arquitectes en Olot- (esp)

Agraïm a Apple i a Amazon la inclusió dels ebooks de Scalae com a llibres descarregables a les seves botigues respectives.

I, finalment, agraïm al miler llarg d’entusiastes de tot el món que als primers deu dies de llançament del primer ebook d’aquesta col·lecció, el dedicat a Oriol Bohigas per ell mateix, es van subscriure a través de archBIB.com, i, amb això, reben aquest exemplar i els successius. Agraïm a molts d’ells el seu esforçat magisteri perquè els usuaris no versats en la tecnologia puguin trobar alguna de les vies que permeten llegir els ebooks; per a ells segueix aquesta petita guia d’ajuda sobre com resoldre la lectura en diferents dispositius:

La lectura dels llibres ebook de la col·lecció d’ebooks d’arquitectura + arquitectes de scalae –que archBIB.com distribueix amb arxius mobi i ePub que constitueixen la matèria digital dels propis ebooks– pot resoldre’s de manera alternativa en diferents dispositius: smartphones (iPhone Apple, Android i Windows), tauletes (iPad Apple, Android i windows), lectors d’ebooks (Kindle® i lectores ePub) y ordinadors (mitjançant aplicacions lectores d’arxius per a Kindle® o arxius ePub).

+iPad: obrint l’arxiu epub (rebut per correu electrònic) amb ibooks (app de sistema).

+iPhone: el mateix, però abans hi heu d’instal·lar l’app iBooks.

+ La Kindle app també es pot usar a l’iPhone o iPad. Aleshores heu de fer servir l’arxiu mobi.

+Android i Windows: mitjançant la kindle app. En aquest cas, l’arxiu que cal usar és el mobi.

+Android i Windows: mitjançant aplicacions lectores de ePub, feu servir l’arxiu epub.

Opcions per a ordinador, totes elles obren arxius ePub:

+Adobe Digital Editons és l’aplicació (gratuïta) oficial.

+Complement de Mozilla Firefox que permet llegir els arxius epub directament des del navegador.

+lector ereader de Sony.

A més de les corresponents app Kindle per a ordinadors; en aquest cas obrireu els arxius mobi.

Barcelona, abril del 2013

[notes]

[participació]

Compartir a les xarxes socials és molt senzill: a la majoria de dispositius o aplicacions capaces de llegir un ebook com aquest, quan se selecciona un paràgraf és molt possible que aparegui un quadre de diàleg que ofereixi —entre d’altres opcions— la possibilitat de compartir el paràgraf seleccionat a Facebook o a Twitter, sempre que es disposi d’un compte en aquestes xarxes i s’hagi donat d’alta a la configuració del dispositiu o aplicació.

És possible, per altra banda, incorporar nous articles, opinions o anotacions sobre Anna i Eugeni Bach, sobre els seus treballs personals o sobre les seves tasques professionls com arquitectes. Per a aquesta finalitat la participació és oberta a scalae.net: envieu les propostes* a ebooks@scalae.net de manera que, un cop acceptades pel consell editorial, podran ser publicades a la xarxa i optar a la seva inclusió al corresponent llibre ...about de la col·lecció d’ebooks de scalae.

(*) Textos d’un màxim de 4.000 caràcters, espais inclosos, en versió original i -si és diferent- en versió anglesa, en què les persones autores estableixin una connexió crítica entre el seu context o interessos personals i l’arquitectura o context personal dels agents que s’hagin publicat o anunciat en un llibre scalae ebook ...self. Vegeu articles ja publicats a la secció de documents de www.scalae.net

[subscripció]

Per què subscriure’s? Perquè és la manera gratuïta de rebre, al correu personal, els nous exemplars i les actualitzacions d’aquesta col·lecció, a punt per la seva lectura al dispositiu de preferència (iPod®, iPhone, Android, Kindle®, ePub reader, iPad, tauleta, ordinador portàtil o de sobretaula). Recomanem, com a opcions més versàtils: dispositius Kindle® de Amazon, aplicacions Kindle app (Windows, Apple OSX, Android, Apple iOS) o iBooks app (Apple iOS). Subscripcions a www.archBIB.com

[nota tècnica]

Aquest exemplar de la col·lecció internacional d’ebooks d’arquitectura i arquitectes d'scalae té la caracteristica de draft del llibre ...self corresponent als arquitectes Anna i Eugeni Bach. El seu bookID és: scalae.net-aebach-self-draftCAT-20130430-01. La seva emissió es va iniciar el 31 de març de 2013, de manera que, durant els mesos posteriors, s’hauran de produir les revisions ready i final del mateix exemplar, que incorporan les successives correccions i actualitzacions de continguts prèvies a la versió per a impressió material, com a llibre destinat a biblioteques i col·leccionistes. En paral·lel es poden succeir els llibres ...about i ...from sobre i del mateix autor, igualment subjectes a revisions prèvies a la versió per a impressió (vegeu l'explicació completa de la col·lecció).

[desplegament de la col·lecció]

llibres ja publicats...

· scalae ebook "...self Oriol Bohigas" [iTunes] [archBIB]

· scalae ebook "...self Josep Camps i Olga Felip" [iTunes] [archBIB]

· scalae ebook "...self Josep Ferrando, arquitecte" [iTunes] [archBIB]

· scalae ebook "...self Anna i Eugeni Bach, arquitectes"

llibres en preparació...

· scalae ebook "...self RCR arquitectes"

· scalae ebook "...self Josep Lluis Mateo, arquitecto"

· scalae ebook "...about Oriol Bohigas"

· scalae ebook "...about Rafael Moneo"

· scalae ebook "...about Carlos Ferrater"

· scalae ebook "...from Jaume Prat Ortells"

[copyright]

Quart exemplar de la col·lecció internacional d’ebooks d’arquitectura + arquitectes de scalae. Anna i Eugeni Bach il·lustren i comenten, pas a pas, projecte a projecte, vinyeta a vinyeta, les circumstàncies d’una tasca que abasta més enllà dels assumptes personals o professionals que els corresponen per donar pas, contingut i forma a una arquitectura que —en el context de l’Europa del 2013— abandera bona part de les aspiracions i manera de fer el propi i l’aliè, el personal i el col·lectiu, el natural i l’estrany, el present i les presències dels passats d’una generació professional, vital, culta i compromesa amb el seu temps i els seus llocs.

Els exemplars digitals de la col·lecció scalae d’ebooks d’arquitectura + arquitectes són gratuïts, i no n'està permesa la venda. Si el lector desitja compensar les satisfaccions de la lectura d’una manera material li suggerim la seva contribució als programes de col·laboració d’Arquitectes Sense Fronteres.

(cc) 2013 Els autors. Aquest document s’ha publicat sota llicència Creative Commons: Reconeixement - NoComercial - CompartirIGual (by-nc-sa). No es permet un ús comercial de l’obra original ni de les possibles obres derivades, la distribució de les quals s’ha de fer sota una llicència igual a la que regula l’obra original.

Table of Contents

SCALAE | ANNA i EUGENI BACH | ...self

[crèdits de la col·lecció]

[col.lecció internacional d'ebooks scalae]

[crèdits de l'exemplar]

[conversa]

les anades i les tornades...

una mica de qualsevol cosa...

som, a la nostra manera, artesans...

somiar coses accessibles...

la vida s’afegeix al sistema coherentment...

economia de pensament, de processos...

humà scriptum, per Anna i Eugeni Bach

[matisos]

principis: la macedònia i el batut de fruites...

processos: la raó constructiva...

situacions: resultats industrials amb mitjans manuals...

tot allò altre: i no ens sabem estar quiets...

humà estudi, per Anna i Eugeni Bach

norte+sur, per Anna i Eugeni Bach

[expressió]

...Ornament o loop? Real Gone, els dibuixos dels Bach i els vidres americans de Moneo

Casa a Agullana, Girona

Complex escolar Aurinkokivi, Vantaa

Pavelló sobre el río Aura, Turku

Casa a Gaüses, Gerona

La Caseta, Nummi-Pusula

Bo01 – Casa prefabricada en fusta

Casa Anoro, Sant Esteve de Palautordera

Les Portes de Collserola – Horta

Pavelló de Finlandia per la Expo Shanghai 2010

Pez-cado

[referències]

QRs

ref: Gaüses, Girona

ref: Sant Esteve de Palautordera, Barcelona

ref: Nummi-Pusula

ref: Camallera, Girona

ref: OAK, Barcelona

[xarxa i mapa fractal]

humà memòries, per Anna i Eugeni Bach

[notes]

[desplegament de la col·lecció]

[copyright]