·

RCR arquitectes | ...per ells mateixos

conversa · matisos · expressió

editor: Félix Arranz | editor associat: Jaume Prat Ortells

architecture + architects

scalae ebook collection #005, catalan draft edition

ebook maig 2013 · edició en paper febrer 2017

ISBN-13: 978-1544098180 · ISBN-10: 1544098189

bookID: scalae.net-rcr-self-draftCAT-20130531-01

·

scalae documenta, difon i estimula el debat, la crítica i la recerca d'arquitectes i agents vinculats amb el relat, la constitució i la construcció d'arquitectures que acomoden i fan possible la vida i les aspiracions de les persones.

www.scalae.net

[índice]

crèdits de l'ebook "RCR arquitectes ...por ells mateixos"

colecció internacional d'ebooks SCALAE

crèdits de la col·lecció

conversa

matisos

expressió

peix

12 referències

5 realitzacions

...Olot, les cases que no criden i el continu universal

...la llum revela l’espai i els ritmes

nota de participació

nota d'agraïments

nota tècnica

podcast

desplegament de la col·lecció

contraportada i copyrigh

[crèdits de l'exemplar]

· exemplar: RCR arquitectes ...self, draft, CAT v1.0 2013; v2.0 2017

#005 scalae architecture + architects ebook collection, maig 2013, scalae ed, Barcelona (Catalunya; Spain; Europe)

edició en paper per a col·leccionistes, febrer 2017, scalae ed, Barcelona, mitjançant Amazon Createspace

· editor: Félix Arranz

· editor associat: Jaume Prat

· social management: Montserrat Arnau

· traduccións al català: Jaume Prat

· verificació català: Jordi Ainaud [aibana productora editorial]

· fotografíes: Hisao Suzuki, David Cardelús, Pep Sau i Emiliano Roia

· dibuixos i croquis: RCR arquitectes

. suport tècnic i de distribució: Micky Bou [ysi.net]

. distribució gratuïta i subscripcions: archBIB.com

. ebooks@scalae.net

. english version of this ebook avalaible at archBIB.com or scalae.net

. disponible la versión en español de este ebook en archBIB.com o scalae.net

[col.lecció internacional d'ebooks scalae]

La col·lecció internacional d'ebooks d’arquitectura i d’arquitectes de scalae és una iniciativa europea, nascuda a Barcelona i resolta amb el suport i la feina conjunta d’un grup d’experts, d’empreses i d'institucions compromesos en la internacionalització de les indústries i dels seus treballs, en la intel·ligència de productes per a la construcció i en la configuració d’un projecte arquitectònic consistent en un intercanvi cultural i de debat en arquitectura.

La col·lecció recolza en les experiències editorials i de relació prèvies proposades sota el denominador comú de la capçalera scalae: la iniciativa editorial dels plecs en paper (scalae 0.0; 2003), radiofònica dels podcast mp3 (scalae 1.0; 2005) i documental rss a scalae.net (scalae 2.0; 2009) i de comunitat relacional en l'app scalae (scalae 3.0; 2014) totes elles complementàries i actives.

Els números de la col·lecció s’organitzen en tres variants per cada titular, essent els titulars arquitectes, estudis i agents de l’arquitectura espanyols, europeus i internacionals. La primera variant, …self, recull, en la transcripció d’una conversa, publicada simultàniament a la xarxa com a podcast en mp3, els principis, processos i resultats dels titulars, a més d’una selecció d’elements gràfics significatius en els quals la mà personal o la manera singular dels titulars ha quedat implicada. La segona variant, ...from, exposa el judici, l’experiència o la crítica dels titulars sobre els subjectes i objectes del seu afecte. La tercera variant, ...about, reflecteix el judici, l’experiència o la crítica de tercers sobre les realitzacions tècniques o productes professionals i personals dels titulars. Les variants ...self, ...from i ...about, un cop publicades com a ebooks gratuïts i de distribució internacional en els idiomes anglès, català i castellà, en formats mobi (kindle®) i ePub (iBooks, iPad, eReaders), constitueixen el volum complert dedicat a un titular.

Com a final del procés de producció a la vista, a la xarxa i a les successives versions dels ebooks resultants, els números de la col·lecció es materialitzaran en una tirada resolta amb impressió sota demanda, a preu econòmic, destinada a les persones interessades a disposar de la variant impresa de la col·lecció i als fons de les biblioteques públiques de referència a Catalunya i a Espanya i als centres internacionals d’arquitectura i de cultura.

La col·lecció administra un treball, un mapa fractal de participació, des del seu consell editorial i des de les intervencions de múltiples agents, en el qual la motivació és l’obertura, la documentació i la recerca orientades al debat, en què no es plantegen patrocinis, sinó col·laboracions coresponsables en les quals els conceptes publicitaris tenen una alternativa a l’expressió directa i contextualitzada.

[crèdits de la col·lecció. 2017]

Félix Arranz, editor i director

Jaume Prat Ortells, Anna Bach, Paula Esquinas, Elisabet Mallafré, editors associats

Ferràn Figuerola, editor industrial associat

Josep Cusidó, editor industrial asociat

Marta Ferrer, editora industrial associada

Birgit Zondler, editora industrial associada

Vicente Martínez-Cosentino, editor industrial asociat

Irene Elorza, editora industrial associada

Jordi Vallverdú, editor industrial asociat

consell editorial

persones convidades:

Santiago Alfonso, Eugeni Bach, Jordi Badía, Olga Felip, Borja Ferrater, Beth Galí, Jordi Ludevid, Fernando Marzá, Josep Lluís Mateo, Ariadna Perich, Xavier Torras.

consell industrial

Cricursa · Lamp · Figueras · Geze · Cosentino · Pergo · Roca

xarxa institucional i de subscripció

entitats convidades:

Col·legi d'Arquitectes de Catalunya (library) · Institut Ramon Llull · Arquitectes per l'Arquitectura · Associació Arquinfad del Foment de les Arts i el Disseny · Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, UPC · LaSalle URL · ESARQ UIC · Catalunya Ràdio

scalae universal app >>> http://scalae.mobapp.at

[conversa]

Rafael Aranda, Carme Pigem i Ramon Vilalta, RCR arquitectes, conversen amb Félix Arranz, Jaume Prat i Montse Arnau en una introspecció franca que aborda les motivacions i les anècdotes de les seves trajectòries professionals i personals compartides. Les procedències familiars, l’Escola Tècnica Superior d’Arquitectura del Vallès (ETSAV) en la seva etapa «campestre», les primeres decisions a l’hora d’organitzar el seu estudi, el primer concurs guanyat, els primers encàrrecs, el primer viatge al Japó, se succeeixen acompanyats d’observacions senzilles sobre la vida i les petites i grans coses personals, entre les quals flota la presència de la seva ciutat, Olot, d’un temps precís i també d’uns sentits aguts i entrenats per atrapar el concret de l’existència i degustar l’exquisidesa de saber-se part de tot.

sempre hem vist treballar els nostres pares i les nostres mares...

L'estudi és una de les nostres cases, una part de la nostra vida. Nosaltres no hem sentit mai que treballàvem, perquè no hem entès mai que el que fèiem fos una feina, sinó una cosa que ens complaïa. Ara tenim l'estudi en obres. Fa tres anys que vam venir a aquest estudi i encara no hem parat. Sempre hem conviscut amb obres.

El triangle que forma RCR arquitectes va començar amb en Ramon i en Rafael, a l'institut estudiant plegats, després a Barcelona cursant la carrera i vivint junts. En Ramon va conèixer la Carme, que, tot i ser d'Olot, no va aparèixer fins a l'escola d'arquitectura. La Carme és un any més jove, però va acabar el mateix any que en Rafael i en Ramon, que vam presentar el projecte final el mateix dia. Ho fèiem tot junts. Anàvem a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura del Vallès (ETSAV).

Estudiar al Vallès va venir donat perquè a tota la província de Girona, menys als de Figueres, ens tocava allà, i després hi vam estar tan bé que no vam tenir necessitat de canviar. Van ser uns anys molt bons. Som una generació vallesana. Vam tenir uns professors que eren joves en aquell moment, que no havien estat a l'escola de Barcelona, i van fer del Vallès el seu camp de batalla. Teníem molta il·lusió. Vam trobar aquesta gent en una edat molt bona... Ens feien fer coses amb les mans. A primer havíem fet cabanes, i fèiem voladissos amb palla i torres de paper. Va ser memorable. Els professors també començaven, tenien poc més de trenta anys, i moltes ganes.

En començar no ens imaginàvem res. Tan sols volíem fer arquitectura... L'escola era enmig d'enlloc. Arribar-hi era una odissea. No tenia res a veure amb el que mentalment podies pensar que era una universitat. Eren barracons, amb una qualitat que estava molt bé. No s'hi vivia l'ambient d'una universitat. Era més domèstic, tenies la sensació de ser una mica a fora.

La Carme no recorda en quin moment va prendre la decisió d'estudiar arquitectura. Tenia clar que havia de cursar, alguna cosa que li agradés per dedicar-s'hi tota la vida, alguna cosa creativa. No tenia cap predisposició clara, i l'arquitectura tenia un punt que no tenien ni l'escultura ni la pintura, més artístiques.

El pare d'en Rafael era paleta. Feia obres casolanes, les seves cases. La seva relació amb la construcció va ser molt immediata perquè l'havia ajudat als estius. Li agradava la construcció i la manera de seguir-la va ser estudiar arquitectura.

En Ramon sempre havia portat a dins fer coses. Construir amb morter petites cabanes, dibuixar. Si havia de cursar estudis, havien de ser d'arquitectura. O res.

Tots tres som els únics que ens dediquem a l'arquitectura a les nostres respectives famílies. Venim de famílies treballadores. Sempre hem vist treballar els nostres pares i les nostres mares.

des de l’escola teníem una línia que ja era nostra...

Vam fer projectes de final de carrera molt singulars perquè nosaltres som dels primers que vam fer arquitectura del paisatge. Ja fèiem servir aquesta paraula. A més, en Rafael i en Ramon vam agafar la branca d'urbanisme, que, amb l'Enric Batlle de professor, ja tenia aquest vessant més paisatgístic. La Carme va fer composició. Al projecte d'en Ramon no hi havia absolutament res de construït. Es va espantar perquè li van arribar a preguntar on era l'arquitectura. En aquell moment no era tan evident, el paisatge: el fet de posar o treure els petits elements que configuren el conjunt, d'una certa complexitat... El que és clar és que ens atreia força tot aquest tema. En vam aprendre molt. De la manera que està reglat l'ensenyament, la gent no captava el treball de les diferents escales. Quan vam sortir de l'escola teníem bastant clar que tot era el mateix però que canviaven els instruments que havies d'utilitzar en cada nivell. I hem practicat molt això que ja es trobava, de forma incipient, en els nostres projectes finals.

Ens va unir l'atmosfera que es respirava en aquell moment a l'escola del Vallès, en què tant urbanisme com projectes eren molt presents. No hi havia una gradació molt marcada de nivells, tothom tenia la il·lusió per fer que la seva assignatura fos equivalent a les altres. Era una manera d'ensenyar molt més integrada. Teníem una perspectiva global abans d'arribar al projecte d'una casa. I aquesta perspectiva ens venia donada per les altres disciplines: urbanisme, paisatge, fins i tot estructures.

El projecte de la Carme, que venia de composició, es va fer en la línia que ja era nostra. Va ser una microcentral hidroelèctrica. Tenia a veure amb el seu pare, que té un taller de ginys elèctrics amb els seus propis invents, que ara anomenaríem potser aplicacions per a microcentrals. I la relació amb l'aigua era molt bonica, tan suggestiva... L'aigua exerceix una atracció tan especial... L'aigua té múltiples lectures, i és màgica en tots els seus components. La Carme va ajuntar l'atractiu de l'aigua, el paisatge i els antecedents familiars i en va fer un estri amb aigua al paisatge. Una creació d'inventiva.

Per als nostres pares ser arquitecte era una cosa diferent del que volíem ser nosaltres. Però en cap moment ens van dir res, sinó que van entendre que féssim una altra història. En tot cas, n'estan contents i orgullosos.

aquí, el que hem de fer, és una taula...

Ens hem mogut bastant sempre. Cap al 1987 vam acabar. Al vuitanta-vuit ens hi vam posar, i al noranta vam anar al Japó. Tornant del Japó ens vam dir: «Aquí, el que hem de fer és una taula».

Vam fer una taula gran. Per a tres. Tots tres la compartim. I al seu voltant hi havia molt de diàleg perquè no teníem experiències en estudis. Quan vam acabar, vam venir a Olot.

Teníem moltíssima il·lusió, i parlant ens vam anar fent. Amb el sentiment compartit de la importància de parlar, perquè és parlant com anàvem prenent decisions. Podia semblar que anéssim a poc a poc, que aquesta manera de treballar requeria més temps, però tenim la sensació que no ha estat així. D'alguna manera, aquesta inversió que fèiem en les converses es devia traduir en un fil conductor que vam construir. Potser ara és la primera vegada que ens hem plantejat entendre les coses més des de l'estructura. Inicialment, no ens vam moure així.

No hi va haver cap acord de principis. Fins i tot vam començar com a tres arquitectes independents, i vam estar cinc anys així, amb el terç, que és bastant complicat de dividir. Després vam fer una comunitat de béns, que va durar cinc anys, i, a partir d'aquí, vam començar una societat limitada, que és la que des d'aleshores tenim. Aquesta és la part administrativa de l'assumpte. Com a concepte, i encara ara, mai no hem volgut posar-nos gaires condicionants de cap tipus. No volíem ni posar-nos un gran sou ni infraestructura carregosa ni un lloguer important. Tot va estar fet per poder dedicar-nos a l'arquitectura, per poder fer aquest somni que teníem.

En Ramon i la Carme ho vam tenir més fàcil. En Rafael va tenir la sort d'estar amb una dona meravellosa amb qui sortien junts des de l'institut, que havia viscut tot l'esforç. Ho entenia molt bé. Va ajudar. D'alguna manera érem quatre.

No vam parlar conscientment de cap paràmetre, però sí que n'hi havia un que vam enunciar explícitament: la llibertat. Ens ha preocupat bastant ser lliures, sempre. Al cap dels anys, t'adones que, amb el temps, estàs fent coses per una il·lusió, per un somni, i, a vegades, aquestes coses et fan perdre la llibertat. És contradictori, el procés. La llibertat, la fèiem servir, en la mesura del possible, per escollir un treball. I, quan el teníem, ens hi llençàvem. Ha estat l'única constant.

El nostre estudi no té res a veure amb un estudi de Barcelona o d'una ciutat. Mai no hem tingut estudiants d'arquitectura. Hem hagut de muntar un estudi d'una manera genuïna. No hem pres mai referències de res del nostre voltant perquè no ens hauria servit. Tampoc no ens ho hem plantejat, perquè sempre hem anat fent el que hem pensat. Des d'aquest punt de vista és tot molt genuí. Fins ara. Ens preocupava molt quedar atrapats per un tipus de projectes, precisament per haver vingut al poble. Vam dir que no a promotors que ens oferien treballar. Ens vam presentar a un concurs nacional de fars i el vam guanyar l'any 1988. De les tres-centes propostes que hi havia, ens van triar a nosaltres. Així vam començar.

mai no hem estat gent erudita...

La primera feina que vam tenir va ser la típica: arreglar la casa d'un amic. I veus que això no és el camí. Ens vam presentar al concurs nacional de fars, el vam guanyar i es va donar un altre fet molt singular, que és que el primer any d'estar treballant a Olot els premis FAD es van obrir a Catalunya. Perquè van néixer a Barcelona. Ara són peninsulars. Just quan encara estudiàvem, vam fer la reforma d'un comerç, la vam presentar als premis FAD i va quedar seleccionada. O finalista. Vam anar corrents a casa d'en Rafael; no de pressa, sinó corrents! Encara recordem l'alegria d'aquella selecció de la botiga. Vam pensar que si des d'aquí podíem guanyar un concurs nacional i accedir als premis FAD, potser des d'aquí podríem treballar.

El primer projecte on ens reconeixem va ser el Pavelló d'accés a la Fageda d'en Jordà. És un projecte que ens vam fer nostre. Una peça tan petita com és i hi ha molta reflexió: que si els edificis han de tenir una base, una part intermèdia i un coronament... Tot això és allà! I la presència, i no fer un xiringuito; i la proporció, l'elegància... Està tot condensat en una peça que és poc més que uns lavabos. Proporció, elegància: això ja són paraules. Som conscients d'elles.

La casa Margarida, que és prèvia, és ben bé deutora de l'escola. La casa Margarida és el que vam aprendre. És molt significativa, i amb el temps pren més valor, perquè explica moltes coses que eren importants. Ara la valorem moltíssim. És una casa molt complexa, i ja té els ingredients que ens separen de l'escola.

El Pavelló d'accés a la Fageda, en canvi, ja és el nostre món.

I podem dir que és un món intuïtiu, perquè pensem que mai no hem estat gent erudita. Ni en el sentit de fer servir referències, que ara s'estila tant. No hem abandonat aquella època. No era la fase visualment tan potent que estem travessant. Era una cosa més complexa, que genera una química singular.

El fet d'haver estudiat a l'Escola del Vallès va fer que no tinguéssim uns referents prou potents. Vam tenir professors molt bons, molt trempats, però no reconeguts. I això és un avantatge. Ens vam alliberar del llenguatge. Ens vam emportar conceptes.

El que fem té a veure amb la nostra capacitat d'aprendre de qualsevol cosa. No és que hagis d'aprendre d'aquell senyor que en sap tant, sinó que depèn més de la teva mirada. I pots aprendre del bo i del dolent; fins i tot pots aprendre del que no està ben fet preguntant-te per què està mal fet. El nostre aprenentatge no ha estat tan acadèmic, tan referencial, tan de digestió. No: l'hem fet a través de les entrades, del nostre propi recorregut com a persones, de la nostra manera de ser, de reaccionar a través del nostre coneixement. Una evolució. No hem tingut pares.

era molt difícil trobar-hi una forquilla...

El Japó va ser una vivència excepcional. Ens va marcar, sense que sapiguem massa bé com. El viatge és a causa del concurs de fars que vam guanyar, que es va publicar, i, gràcies a ell, ens van convidar a participar en un concurs per a una àrea comercial en una illa del Japó, contra un equip americà. Només érem dos. Ens van dir que havíem guanyat i ens van convidar. Era el 1990. El Japó estava en plena eufòria i va caure en recessió després, una recessió que li dura fins ara. Vam arribar just en el punt àlgid. Va ser una època en què absorbíem molt del que ens envoltava.

En Rafael va tornar-hi al cap de quinze anys i ja no era aquell Japó. Hi anava molt il·lusionat, però no. El primer cop va ser excepcional. Per com estàvem nosaltres i per com estava el país. El 1990, era molt difícil trobar-hi una forquilla, i, quinze anys després, el que era difícil era trobar-hi els bastonets, i això, a en Rafael, el va decebre. El 1990, quan vam arribar al Japó, no podíem menjar!

És un altre món. Els espais, la sensibilitat. Tot. El caminar que tenen. L'ombra. Ens va donar moltes coses d'aquest tipus. I coses que tenim molt presents... És extraordinari.

Gràcies a un amic que en Ramon havia conegut fent un màster de paisatge, precisament a Barcelona, que ens va acompanyar al Japó i que tenia un amic monjo, vam tenir l'oportunitat, d'anar a un monestir. No era per a turistes. Anar-hi va ser molt especial. Ens van fer entrar, i ens van allotjar en una cel·la. Era un espai tancat, i l'endemà van obrir tota aquella immensitat... Ens ha quedat aquesta imatge: a la nit estàvem tancats en un espai petit, i l'endemà al matí, quan ens vam llevar per esmorzar (perquè abans ens havíem llevat en plena nit per fer les matines i cantar, amb un fred que feia...) es va obrir tot, totes les cel·les, que estaven connectades, plop, plop, plop! Una passada! Era com la primavera! Una explosió. Tenim una foto que, quan la veiem, encara ens emociona... I els lavabos, les latrines, eren un rec!

La Carme i en Ramon hi han tornat dos cops més. Una vegada van anar-hi a veure l'obra de Tadao Ando. La vegada següent vam presentar una petita exposició a Tòquio, i ens hi vam estar uns dies, però sense moure'ns gaire per no tocar aquell record de la primera vegada. En Rafael va intentar-ho. Va tornar a contactar amb la persona que ens va ajudar al primer viatge, i li va demanar que el portés a llocs especials, fent molts quilòmetres. Però no s'hi va prestar.

En Ramon, en canvi, hi va tornar fa dos anys, i va tornar a sentir moltes coses. Va ser perquè va coincidir amb Hisao Suzuki, que el va portar a la zona que coneixia, on també tenia família. I, malgrat que hi havia més turisme, la vivència va tornar a ser molt profunda. I va experimentar de nou el sentiment de trobar-se amb una cultura molt especial.

ens agrada estar frescos...

Llegim molt. La lectura ha estat una de les nostres fonts. Llegir de tot. Molt d'art. Llibres per mirar i llibres per llegir. De tot, també de cuina. Ens agrada.

Ens agrada la cuina de producte. Producte al més natural possible, quasi sense elaborar. Cultivem coses. Ni pensar-hi, d'anar a supermercats! Mengem bastant bé. Abans d'ahir la Carme ens va portar uns rovellons... En gaudim, és fantàstic. Tenim l'oportunitat de trobar productes no manipulats. Som molt poc de salses. Les fem amb un colador xinès o no les fem. També som poc de fregits. Mengem bullit o a la planxa. De sempre. En això no discutim. Tenim en comú els esmorzars que fem els dissabtes. Són d'embotit i pa amb tomàquet. Suca-suca, que en diem, una cosa que ens ha ensenyat el pare de la Carme: tomàquet ratllat amb oli i tots suquem del mateix plat. I anem posant-hi oli, posant-hi oli. Oli del bo. Pràcticament no hi afegim sal ni pebre ni all. Però som de salat més que de dolç. Mai pastes. Excepte la Carme. Pa amb mantega i melmelada. Cada dia! Fa gràcia parlar d'això, perquè que feia temps que no en parlàvem...

En tota la nostra història, ja des de l'inici, les coses s'han fet quan ha estat el moment. Sentim que hi ha un límit, a l'hora de fer les coses. I volem que sigui així. Ho tenim molt clar. Als cinquanta anys no vulguis fer el que et tocava fer als trenta. El cap és una cosa i el cos n'és una altra. Aquest recorregut és la vida. Ho hem tingut sempre present, però ara és el primer cop que, potser, hi posem el cap. Podem mirar enrere. No sabem si és gaire bo. Hem fet moltes coses i hem tingut moltes idees. Està bé mirar-ho, però no ens hem de parar. No ens recreem. Ens agrada estar frescos. Això sí, el passat són moments que van ser molt bonics. Si quan ets jove tinguessis experiència, diuen, no tindries il·lusió. La il·lusió de joves, amb l'experiència, l'hauríem perdut. I ara, en canvi, tenim una il·lusió il·lustrada, no ingènua, com abans. Amb matisos: l'emoció que ens seleccionessin per als premis FAD, com hem comentat, l'emoció del reconeixement, no l'hem tornada a experimentar mai. I això que ens han passat moltes coses més importants. Però no és qüestió d'importància, sinó del moment. Com el Japó. Té a veure amb el temps: si es donen les coses en determinats moments l'experiència és més transcendent. Les coses s'han de fer al seu temps.

[matisos]

En una segona trobada, orientada a aprofundir en els aspectes genuïns de l’estudi RCR arquitectes, s’incideix en la relació que estableixen en Rafael, la Carme i en Ramon amb materials molt escollits i instruments específics, tant en el projecte com en la construcció del paisatge i de l’arquitectura. Olot i la Garrotxa, la relació amb l’artesania, la prevenció enfront dels automatismes del convencional, i la conversa com a vehicle útil resulten presències dominants que esdevenen el denominador comú entre ambdós encontres i perfilen amb nitidesa unes voluntats calibrades amb una precisió minuciosa: «La raó, la racionalitat, forma part de la concepció del món que ens ha separat de la natura. L’arquitectura ha de transcendir això i refer la relació». El compromís dels tres d’Olot amb aquesta revinculació de la vida amb la cultura els ha portat a ampliar el seu arsenal particular de recursos de relació amb el projecte de la Fundació BUNKA i els tallers d’estiu LAB·A on les persones participants «estan amb nosaltres. L’experiència la senten com una part de la seva vida […] i serveix per exercitar el pensament complex. Vivim en un món de capes. I així hem de pensar».

principis: arrels i ales...

Olot és a casa. Hem estat sempre amb els peus al territori, a la nostra ciutat. Amb la ment a fora, explorant, proposant, i amb els peus aquí. Arrels i ales.

No participem gaire de la vida social ni cultural de la ciutat d’Olot. No hem participat en debats, no som de teatre ni d’ateneus. Només si per atzar sabem d’alguna cosa que ens interessa, hi anem. Així de senzill. De casa a la feina. Des d’una posició neutra, vivim l’essència de la ciutat. Això ens ha donat una llibertat enorme. Olot és fàcil de viure. Sense que, arquitectònicament parlant, sigui cap meravella, té tot els valors que es reivindiquen quan penses a viure en un lloc. Tot és a prop. Els recorreguts que fem no estan malament. Però som molt crítics. Si poguéssim fer els nostres somnis realitat…

Quan posem Olot sobre la taula estem parlant, també, de la família. Vam anar a l’Escola del Vallés, a la qual estàvem assignats per localització. El vincle era d’estudi. Treballàvem en un lloc fora del marc tradicional, i això ens va unir molt. Manaven les nostres inquietuds, i, a més, teníem un esperit lliure. Tot plegat va fer que no ens pesessin gaire unes bases concretes. No som erudits. No ens interessa. No ens agrada. Ens agrada experimentar amb el nostre propi procés de vida. No vivim de la teoria, vivim de l’experiència. La família ens ha acompanyat. L’entorn és molt especial, molt domèstic, molt acotat. Olot no és una gran ciutat. És còmoda. Ens hem vist més pertorbats pel creixement professional i la responsabilitat que això ens ha comportat que no pas per la ciutat.

L’estructura i la manera de moure’ns als barracons del Vallès ens va donar molt: els passos coberts exteriors, la relació amb el bosc… L’experiència del dins i el fora era diferent. I no hi havíem de pensar. Ho rebíem. Olot és exactament el mateix. Ens n’impregnem, s’interioritza, i dóna alguna cosa. Una química.

Si algun sentit té la vida, és donar-li una determinada direcció. L’arquitectura ens ha servit per a això. I ens ha portat més enllà d’ella mateixa. Hi hem abocat la nostra passió, el nostre amor, el nostre esforç. Envoltats d’aquest lloc. Això ens ha centrat en la nostra discussió.

La independència és un criteri que hem usat a totes les relacions. I això ha comportat que hem hagut de dir no a moltes coses. Unit a la manca de temps per a les relacions institucionals, de col·lectius… Perquè l’arquitectura és el nostre projecte vital. Arquitectura sense adjectius. Arquitectura.

processos: autenticitat sense artifici...

Ens interessa fer una arquitectura tan autèntica com sigui possible. Sempre hem fugit dels revestiments. Quan hem anat a l’extrem d’utilitzar l’acer ens ha interessat perquè es pot utilitzar absolutament per a tot: de l’estructura als paviments i al mobiliari. Autenticitat sense artifici. Hem fugit dels materials estandarditzats. Ens agraden la rugositat, la textura. El tacte. Ens agraden els materials que t’agafen. Materials amb inèrcia que configuren espais amb inèrcia. Quan els visites l’experiència te’ls fa sentir. La percepció de l’espai té a veure amb la memòria. Amb el bagatge personal.

D’entrada ens vam moure a través de l’experiència del material. Vam començar amb la pedra. La primera obra que vam fer va ser amb pedra de Salamanca de 12 cm. Amb gruix, amb capacitat portant. Quan hem experimentat altres coses, no n’hem quedat contents i les hem abandonat perquè no teníem la sensació que haguessin de funcionar. No ens hem mogut mai amb la voluntat d’utilitzar processos industrialitzats. A la gran ciutat, necessites la indústria. A Olot no és tan necessària. L’artesà és l’important. La possibilitat de construir coses ens ha obert més a una estructura artesanal que no seriada. Això és molt contemporani. Ara, molta gent ofereix coses més particularitzades i pròpies.

Hem titulat moltes cases amb l’ofici de qui les habitava. Vam començar amb la Casa del Ferrer i la Perruquera. Tenia molta importància que ells fossin el que eren. Ell s’havia de fer part de la casa, ella hi havia de tenir el negoci. Es va concebre expressament per a ells. Hauríem viscut a totes les cases que hem fet. Les hem fem com si fossin per a nosaltres. Hem recollit totes les imposicions, però les hem treballat com per poder-hi viure nosaltres. En el fons, sabem com s’hi viu. És el nostre ofici. És com el director d’orquestra, que veu una partitura i ja li sona. Veiem els plànols i ja ens sona.

Són importants les eines que fem servir per comunicar. Cada eina ens aporta informació diferent. Treballem per saber quins espais imaginem, i treballem per fer material per comunicar. No fem res sols. Som uns ideadors, però hem de convèncer el client que allò està bé, i el constructor, i els tècnics… El dibuix ha de comunicar al màxim. I ha de comunicar en sintonia amb els espais que estem fent. Volem que tot vagi en sintonia. El dibuix, entre nosaltres tres, no és tan important. Parlem molt. El més substancial de la relació entre nosaltres és i ha estat la paraula.

situacions: la relació de la persona amb l’espai...

Fer servir un catàleg curt de materials. És una decisió conscient. Utilitzar pocs materials proporciona una claredat i una unitat que, per a nosaltres, són valors. Si el material no crida, apareix l’espai. No ens agraden els espais tancats. Ens agraden l’aire, el buit, l’energia. Provocar relacions inesperades. Generar noves percepcions.

L’arquitectura neix com un abric enfront de les condicions climàtiques. Però ha anat massa lluny. Creiem en les condicions climàtiques regulades amb mesura. No volem ser dins una cèl·lula. No som d’interiors. Sempre que podem i el programa ho permet, volem que l’interior tingui condició d’exterior, realment o perceptivament.

Fem arquitectura a través de les sensacions. L’estudi, que té molts metres d’alçada de sostre, de nit es torna negre. Treballem com s’havia treballat sempre: sentint el pas del temps, el dia, la nit. Quan plou tenim l’aigua gairebé a sobre. Durant gran part de la història de l’arquitectura, l’exterior i l’interior s’han separat, com si l’home estigués al marge de la natura. No volem això. Volem unir. La nostra arquitectura no és objectual. El racionalisme ho va ser. La nostra arquitectura es teixeix a través de les relacions. Sentim la necessitat del retorn a la natura. Els límits de l’arquitectura es defineixen discontinus, l’espai s’hi dissol i flueix. Creiem que som al final del recorregut del racionalisme. En una fase de canvi. La raó, la racionalitat, forma part de la concepció del món que ens ha separat de la natura. L’arquitectura ha de transcendir això i refer la relació.

El preu és alt. Demanem a les persones que mentalment canviïn. Que sentin que l’hivern és l’hivern i que portin més capes de roba. Això no agrada gaire. Els primers edificis que fèiem no portaven aire condicionat. I no fa tant que construïm. I ara sembla que no puguis plantejar res sense aire condicionat. No hauríem de separar-nos del nostre lloc d’origen. Hem d’estar en sintonia amb l’entorn. En formem part. Pertorbem el medi, el vivim, el sentim, hi interactuem… La persona ha d’estar a l’alçada d’això. L’arquitectura transmet sentiments, no solament confort. La crisi actual és el producte d’aquest final d’època. I el món que vindrà hauria de ser millor.

El repte és com extrapolar-ho i adequar-ho a un gran nombre de persones. Ens hem d’esforçar a produir un efecte multiplicador. Sent conscients que costa molt canviar d’escala els conceptes i fer-los arribar a molta gent. Perquè la situació anterior era massa senzilla. Si plantegem els espais amb una relació més franca amb la natura serà més dur, més difícil. Però trobar un client individual que ho accepti és més senzill.

Tot això ho entenem com un valor que les persones tenen oblidat, i intentem que reneixi com a tal, defugint les etiquetes que no fan sinó automatitzar-ho: sostenibilitat, ecologia… Sense certificats!

tot allò altre:  volem mostrar...

Ara, creiem que podem aportar alguna cosa a la ciutat d’Olot. Aquesta és la raó de ser de la Fundació BUNKA i del workshop d’estiu, LAB·A. El workshop és semblant a l’Escola d’Arquitectura del Vallès que vam viure. Ha arribat de manera natural. Ens veiem amb ganes d’apropar el nostre món a més gent. Creiem que podem transmetre’l d’una manera que ultrapassi l’àmbit de les revistes i les publicacions. I donar il·lusió. Pels alumnes, el workshop és una immersió total. Vénen a Olot, al nostre estudi, amb nosaltres i la nostra gent. Fins i tot havíem pensat que tingués una durada més llarga; si no, no es té la possibilitat d’experimentar d’una manera veritable el que és. Un mes no és gaire temps, però, tot i així, en quedar immersos, funciona. A la persona que ve li passen moltes coses. I ara tenim gent que ha tornat aquí després de passar una setmana a casa seva tancant temes. Estan amb nosaltres. L’experiència la senten com una part de la seva vida. És el que ens agrada. Volem mostrar. Mostrar una actitud, una manera de fer… Els col·laboradors són com una família. Passen molt temps junts, dins i fóra de l’estudi.

El workshop també serveix per tenir un espai de recerca. Els interlocutors són estudiants d’últim any o arquitectes. Si no, no hi ha diàleg. També serveix per exercitar el pensament complex. Vivim en un món de capes. I així hem de pensar. Per això barregem activitats en paral·lel amb altres disciplines al voltant que puguin enriquir el conjunt.

I ens agradaria apropar l’arquitectura a la ciutat d’Olot. L’arquitectura és molt endogàmica. Tot queda de portes endins. Volem trencar la barrera. La gent no n’és conscient, però la seva vida es mou entre espais que són arquitectura o que haurien de ser-ho. I sovint ho rebutgen perquè tenen perjudicis. Fins i tot ens plantegem programes adreçats a nens. Són la base. Programes, jocs… Ara estem més oberts. En tots els sentits. Acompanyem gent d’altres sectors a visitar obra nostra… Coincidint amb una fira local, vam obrir l’estudi a la ciutat, el vam explicar als nens, a les famílies…

L’altre dia, la gent del nostre estudi va organitzar una calçotada. I ens vam sentir molt orgullosos de veure reunits al voltant d’una taula gent tan diferent unida d’aquesta manera. Persones amb una mitjana d’edat que no arriba a trenta anys. Vam començar amb gent d’aquí, i ara n’hi ha de tot arreu. És molt enriquidor!

Pensar que fa vint-i-cinc anys vam iniciar un camí i que el resultat hagi estat aquesta comunió ens fa sentir molt bé.

[expressió]

En identificar alguns dels elements expressius que configuren el seu dia a dia, RCR arquitectes ofereix una seqüència d’imatges que travessa –en una proposta de viatge a l’interior i com a part del seu tot– llindes simultànies de vida, matèria, relació i reflexió. Una relació manuscrita de lectures, situacions i autors, el lloc d’una masia, una tela aliena que va voler ser arquitectura pròpia, el somriure d’un moment feliç i compartit en un espai afortunat, un esquema de l’univers personal de creativitat a tres, alguns materials que són record i rastre de projectes o l’aire encapsulat que respiren els qui viuen l’aigua, són episodis equivalents, en l’ordre que decideixi el lector, de la naturalesa que tracen les seves derives.

[referències]

Segueixen dotze referències de la xarxa Internet sobre la vida i l’obra de RCR Arquitectes. La primera d’elles és el seu perfil a scalae.net (1). A continuació figuren cinc obres, recents, il·lustratives de la seva manera de pensar i fer. La primera d’elles és la carpa per al restaurant Les Cols, l’última intervenció al seu recinte fins ara (2). La segona és un espai de trobada al Mas del Vent, prop de Palamós, per al mateix client dels seus cellers Bell Lloc (3). La tercera és un edifici d’oficines a la plaça d'Europa de l’Hospitalet de Llobregat, que reinterpreta de manera brillant les directrius volumètriques de la plaça convertint-les en un tipus estructural (4). La quarta és l’Espai La Lira a Ripoll, compartit amb J. Puigcorbé, –la capital de la comarca que limita amb la Garrotxa per la banda de ponent, el Ripollès– que converteix en buit actiu la petja deixada per un teatre cremat i enderrocat (5). La cinquena, un crematori a Hofheide, Bèlgica, que estan completant amb Coussée & Goris Architecten (6). La setena és una entrada al Laboratori d’Arquitectura que constitueix una de les (tres) potes de RCR, i que organitza el workshop d’Estiu a Olot (7). La vuitena, Font d’Arquitectura, el laboratori creatiu dels RCR (8). La novena, una conferència de Carme Pigem en francès (9). La desena és un programa de Televisió Espanyola a Sant Cugat que explora el vessant creatiu dels RCR arquitectes (10). La onzena consisteix en la web dels cellers Bell-Lloc, un projecte d’èxit que ha esdevingut referencial (11). La dotzena és una sèrie de sis vídeos dirigits per Júlia de Balle i promoguts pels mateixos RCR sobre temes diversos de l’estudi, magníficament fotografiats i editats (12).

1: Perfil de RCR Arquitectes a scalae.net

2: Carpa de les Cols, Olot, Girona

3: Mas del Vent, Palamós, Girona

4: Oficines a la plaça Europa, l'Hospitalet de Llobregat, Barcelona

5: Espai La Lira a Ripoll, Girona

6: Crematori a Hofheide, Bèlgica

7: Laboratori d'Arquitectura LAB·A

8: Font d'Arquitectura

9: video Conferència de Carme Pigem a les Architectures en ligne, MAMAC de Nice (fr)

10: video RTVE "Tinc una idea" (cat)

11: video Conferència de Carme Pigem, Citè de l'architecture & du Patrimonie (fr)

12: videos RCR per Júlia de Balle

...: web Restaurant Les Cols

...: web Pavellons Les Cols

...: web Cellers Bell-Lloc

Rafael Aranda, Carme Pigem i Ramon Vilalta són arquitectes des de l’any 1987 i des del 1988 treballen junts, ara sota el nom de RCR arquitectes, a la seva ciutat natal d’Olot. Són Premi Nacional de Cultura d’Arquitectura de la Generalitat de Catalunya (2005), Chevaliers de l'Ordre des Arts et des Lettres de la República Francesa (2008), Membres d’Honor de l’American Institute of Architecture (AIA, 2010), Premi Internacional Belgian Building Awards (2011) i Membres d’Honor del Royal Institute of British Architects (RIBA, 2012).

Des de l’any 1989 són arquitectes assessors del Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa. Han estat professors d’urbanisme i arquitectura del paisatge (Vilalta, 1989-2001) i de projectes (Pigem, 1992-2004) i han escrit assajos sobre arquitectura i paisatge.

Han guanyat diferents concursos internacionals; els darrers, el parc del Camí Comtal a Barcelona, la mediateca Waalsekrook a Bèlgica, el Museu Soulages a França, el crematori de Hofheide a Bèlgica i The Edge Business Bay a Dubai.

Han rebut distincions a l’obra entre les quals destaquen set premis FAD (Foment de les Arts Decoratives) i tres obres finalistes als premis de la Unió Europea Mies Van der Rohe.

Algunes de les obres premiades han estat exposades en diferents esdeveniments (el darrer, Global Ends a la Toto Gallery Ma de Tòquio), i publicades en diferents monografies, com ara El Croquis, nº 115/116 (III), RCR Arquitectes 1999-2003, El Croquis, 162 (IV), RCR Arquitectes 2003-2012. Abstracción Poética, “AV”, 137, El Croquis, 138 (V), RCR Arquitectes 2003-2007 Los atributos de la naturaleza, “RCR” 3C Design, Corea, "RCR Aranda Pigem Vilalta Arquitectes. Entre la abstracción y la naturaleza", GG, Barcelona)

2017 Pritzker Prize

...Olot, les cases que no criden i el continu universal

per Fèlix Arranz i Jaume Prat

La immanència fosa amb la matèria –sempre única, sempre canviant, viva com qualsevol cosa que ens envolti– constitueix la base del panteisme. Sol ser escassa la nòmina de panteistes,* i encara menor la dels anomenats científics, que inclou –en el cas de la Viquipèdia– investigadors com Albert Eistein i Ludwig Boltzmann; literats que sabien quatre coses sobre la connexió entre cos i ànima, com D.H. Lawrence o Robinson Jeffers; o arquitectes com Frank Lloyd Wright. I, possiblement, hauria d’incloure els tres d’Olot, que en la seva deriva personal compartida i en les seves intervencions, possibiliten una fusió abstracta, una arquitectura motivada per la comprensió del territori, el paisatge i la vida com un únic relat immanent, absolut, en què tot està connectat: un continu universal. Un espai on les referències superen les antropomòrfiques per contenir la col·lecció completa de totes les escales i on –precisament per la seva condició universal, fora de temps i de lloc– les persones perceben immediatament la seva vinculació amb una energia invisible, atàvica, que abasta la totalitat dels sentits humans, inclòs el poètic, i que acaba conformant les figuracions de la matèria. Recíprocament, l’arquitectura així proposada tendeix a despullar-se de les evidències i prejudicis de l’ús, cultura i configuració convencionals i s’ofereix, per això mateix, estranya, màgica i misteriosa, sense prejudici d’unes immediates i immenses èpica i lògica amb les corresponents picades d’ullet, que revelen un profund sentit –també– de l’humor. Així doncs, qui s’interessi per habitar o desxifrar les potències d’aquesta arquitectura no podrà sinó entendre la necessitat de conèixer el seu lloc d’origen, el seu inspirador original.

Parlem, aleshores, d’Olot. El litoral català està resseguit en quasi tota la seva longitud per una petita serralada que el dobla en un paral·lel a una distància que varia entre el no-res –quan es disposa tangent al mar formant penya-segats– i una dotzena escassa de quilòmetres. A l’arquitectura costanera que s’estableix a la franja de terreny compresa entre el litoral i la serralada paral·lela se l’ha tipificada com a arquitectura catalana, obviant i contaminant l’arquitectura pròpia de terra endins, fosca, ombrívola, pesada, matèrica. Una arquitectura, la interior, de digestions lentes, de contrallums i aire quiet que té una altra flaire. Al nord-est trobem una comarca on els faigs creixen a una alçada inferior a la de qualsevol altre indret del país. On la llum és més suau, on les ombres són més tènues i més profundes. On hi plou diferent. On s’hi parla diferent. On les masies són diferents. És la Garrotxa, el lloc d’origen dels RCR arquitectes. On viuen. On treballen. És Olot.

I parlem de motivacions: el més semblant a un manifest que han produït els RCR arquitectes fins ara ha estat un llibre titulat Les cases que no criden.** Un llibre que remet al territori, destinat a provocar sensacions. Un llibre que busca experimentar el terreny des de la mateixa pedra volcànica amb què es construeixen les masies en ell estudiades i descrites. Però els arquitectes no viuen de la nostàlgia. Fills del nostre temps, actualitzen, valoren i rescaten aquestes sensacions per compatibilitzar-les (fer-les créixer, madurar-les, criticar-les) amb la nostra manera de viure i amb la seva projecció absoluta. Lectors infatigables, es neguen a considerar l’emprenta de l’Elogi de l’ombra*** com l’evocació d’un paradigma mort i enterrat. La seva actitud envers el llibre és la mateixa que pel que fa al seu paisatge: comprendre’l no com un element esclerotitzat, museïtzat, en què poden recrear-se morbosament, sinó com una cosa viva de la qual es pot aprendre i, un cop relacionat tot, intervenir-hi amb el màxim respecte. Per madurar-lo. Evolucionar-lo. Reescriure’l, potser. Una cosa que ens enriqueix físicament, que s’aplica de manera directa a la seva arquitectura. Les fotografies de Pep Sau que il·lustren el llibre ens parlen de la identificació entre el territori de la Garrotxa i Olot amb la matèria retornada com a energia que Junichiro Tanizaki ens fa viure mitjançant la seva prosa poètica, amb una arquitectura que, necessàriament, més que evidenciar-se, s’esvaeix per arribar a confondre’s amb la vida, amb el tot, amb el continu universal.

FA i JP, maig 2013

(*) Una concepció del món segons la qual la naturalesa pot ser concebuda com a única realitat veritable, com la genuïna autoconsciència de l’univers, sense realitat transcendent, ja que tot el que existeix és immanent.

(**) Les cases que no criden · Las casas silenciosas · Tranquil houses · La casa de Pagès al parc natural de la zona volcánica de la Garrotxa ISBN 9788439388043, RCR Aranda Pigem Vilalta Arquitectes, 2011

(***) Elogi de l'ombra ISBN 9788496521322, Junichiro Tanizaki, ANGLE ed, 2006 (català)

...la llum revela l’espai i els ritmes de RCR arquitectes

per Ignasi Cusidó i Josep Cusidó

Hem tingut el plaer de col·laborar amb l’estudi d’arquitectura RCR arquitectes en 3 ocasions diferents: per una exposició "Hammershoi i Dreyer" que es va fer a la Casa de la Caritat, pel projecte de la Carpa de les Cols, i per la casa Entremurs a Olot. En els 3 projectes, la llum artificial és emprada acuradament per revelar l’espai.

A l’exposició de la Casa de la Caritat la llum esdevenia la protagonista. Una il·luminació d’ambient íntima que insinuava i marcava l’espai, però alhora es barrejava amb la pròpia il·luminació dels quadres exposats, tot englobant l’espectador en un espai dissenyat per tal que  experimentés la sensació de soledat. El projecte, realitzat amb el dissenyador d’il·luminació Maurici Ginés, d’artec3, va guanyar el primer premi LAMP Lighting Solutions.

Darrerament, RCR arquitectes treballa sovint únicament amb estructures primàries. En el cas de la Casa Entremurs es veu aquest concepte. Les mitgeres de pedra es trasdossen a una mica més d’un metre de distància amb un mur de platines que pot entendre’s com una estructura porticada portada al seu límit, pràcticament reduïda al no res per la curta distància que hi ha entre les platines. O, fins i tot com una gelosia portant a la qual la llum s’hi associa de baix a dalt, fent que l’espai sembli més gran del que és, sense perdre la sensació d’intimitat, ja que s’il·lumina una coberta de ceràmica i fusta, de colors foscos i càlids.

Pel que fa a la Carpa de les Cols, hi ha també una única estructura primària que suporta una coberta d’EFTE, els tirants de la qual s’associen directament a la llum. La llum en aquest cas és zenital, indirecta, i prové de làmpades LED que reboten en uns difusors de metacrilat de tal forma que marquen el ritme repetitiu de l’estructura i revelen l’espai de manera diversa segons el punt de vista de l’observador, tot recordant a un espai cavernós.

RCR arquitectes acostuma a treballar conjuntament amb el lighting designer, que tradueix i ajuda a desenvolupar les intuïcions dels arquitectes vers la llum artificial.

La relació de LAMP amb RCR arquitectes va més enllà de la pròpia llum, i en 2013 RCR arquitectes ha estat un dels 8 membres del jurat dels Premis LAMP Lighting Solutions. A més, col·laborem amb el workshop LAB·A LABORATORIO CREATIVO a Olot.

LAMP i RCR arquitectes han anat, van, i aniran sempre de la mà.

IC i JP, Maig 2013

(traducció i verificació: LAMP)

[nota de participació]

Compartir a les xarxes socials és molt senzill: a la majoria de dispositius o aplicacions capaces de llegir un ebook com aquest, quan se selecciona un paràgraf és molt possible que aparegui un quadre de diàleg que ofereixi —entre d’altres opcions— la possibilitat de compartir el paràgraf seleccionat a Facebook o a Twitter, sempre que es disposi d’un compte en aquestes xarxes i s’hagi donat d’alta a la configuració del dispositiu o aplicació.

És possible, per altra banda, incorporar nous articles, opinions o anotacions sobre RCR arquitectes, sobre els seus treballs personals o sobre les seves tasques professionls com arquitectes. Per a aquesta finalitat la participació és oberta a scalae.net: envieu les propostes* a ebooks@scalae.net de manera que, un cop acceptades pel consell editorial, podran ser publicades a la xarxa i optar a la seva inclusió al corresponent llibre ...about de la col·lecció d’ebooks de scalae.

(*) Textos d’un màxim de 4.000 caràcters, espais inclosos, en versió original i -si és diferent- en versió anglesa, en què les persones autores estableixin una connexió crítica entre els seus interessos personals i l’arquitectura o context personal dels agents que s’hagin publicat o anunciat en un llibre scalae ebook ...self. Vegeu exemples a la secció documents de www.scalae.net

[nota d'agraïments]

Els editors agraïm el suport, el treball i les recomanacions a les persones i empreses convidades a formar part dels consells editorial i industrial de la col·lecció internacional d’ebooks scalae d’arquitectura i arquitectes, i a les entitats i institucions també convidades a col·laborar des de la xarxa institucional i de subscripció. La seva inspiració i generositat ha permès tan el llançament de la col·lecció com el perfeccionament del seus fonaments, la idoneïtat dels processos i objectius compartits, com evidència aquest exemplar que arriba a les mans de les persones interessades per l’arquitectura i pels agents que intervenen en la seva constitució.

Per una banda, volem agrair a Rafael Aranda, Carme Pigem i Ramon Vilalta, i a les persones del seu estudi professional, la disposició i l’esforç per a fer d’aquest ebook un document complet que permeti documentar d’una manera comparable els plantejaments i resultats de l’estudi dels tres d'Olot com contribuir a entendre les diferències d’aproximació i resolució dels projectes i obres d'arquitectura que s'evidencien, fins i tot, entre diferents agents involucrats als molts formats del que acaba per entendre’s com arquitectura.

Agraïm les instantànies d'Hisao Suzuki, David Cardelús, Pep Sau i Emiliano Roia que completen el material gràfic i documental d’aquest llibre, i també de les referències incloses a scalae.net (de cinc projectes).

Agraïm a Apple i a Amazon la inclusió dels ebooks de Scalae com a llibres descarregables a les seves botigues respectives.

I, finalment, agraïm als entusiastes de tot el món que des del llançament del primer ebook d’aquesta col·lecció, el dedicat a Oriol Bohigas per ell mateix, es van subscriure a través de archBIB.com, i, amb això, reben aquest exemplar i els successius. Agraïm a molts d’ells el seu esforçat magisteri perquè els usuaris no versats en la tecnologia puguin trobar alguna de les vies que permeten llegir els ebooks.

Agraïments de RCR arquitectes:

...Agraïm la col·laboració dels fotògrafs D.Cardelús, E.Roia, H.Suzuki, P. Sau i la paciència de Fèlix Arranz i Jaume Prat....

Barcelona, març de 2017

[nota tècnica]

Aquest exemplar de la col·lecció internacional d’ebooks d’arquitectura i arquitectes d'scalae té la caracteristica de draft del llibre ...self corresponent als arquitectes RCR arquitectes. El seu bookID és: scalae.net-rcr-self-draftCAT-20130531-01. La seva emissió es va iniciar el 31 de maig de 2013, de manera que, durant els mesos posteriors, s’hauran de produir les revisions ready i final del mateix exemplar, que incorporan les successives correccions i actualitzacions de continguts prèvies a la versió per a impressió material, com a llibre destinat a biblioteques i col·leccionistes. En paral·lel es poden succeir els llibres ...about i ...from sobre i del mateix autor, igualment subjectes a revisions prèvies a la versió per a impressió (vegeu l'explicació completa de la col·lecció).

La lectura dels llibres ebook de la col·lecció d’ebooks d’arquitectura + arquitectes de scalae –que archBIB.com distribueix amb arxius mobi i ePub que constitueixen la matèria digital dels propis ebooks– pot resoldre’s de manera alternativa en diferents dispositius: smartphones (iPhone Apple, Android i Windows), tauletes (iPad Apple, Android i windows), lectors d’ebooks (Kindle® i lectores ePub) y ordinadors (mitjançant aplicacions lectores d’arxius per a Kindle® o arxius ePub).

+iPad: obrint l’arxiu epub (rebut per correu electrònic) amb ibooks (app de sistema).

+iPhone: el mateix, però abans hi heu d’instal·lar l’app iBooks.

+ La Kindle app també es pot usar a l’iPhone o iPad. Aleshores heu de fer servir l’arxiu mobi.

+Android i Windows: mitjançant la kindle app. En aquest cas, l’arxiu que cal usar és el mobi.

+Android i Windows: mitjançant aplicacions lectores de ePub, feu servir l’arxiu epub.

Opcions per a ordinador, totes elles obren arxius ePub:

+Adobe Digital Editons és l’aplicació (gratuïta) oficial.

+Complement de Mozilla Firefox que permet llegir els arxius epub directament des del navegador.

+lector ereader de Sony.

A més de les corresponents app Kindle per a ordinadors; en aquest cas obrireu els arxius mobi.

[podcast scalae]

La gran majoria de les converses amb Félix Arranz, matèria primera dels documents d'arquitectura scalae, són accessibles, es poden escoltar, si es disposa d'un aparell que reprodueixi arxius mp3. S'emeten amb el nom "podcast scalae" des de scalae.net i appscalae i poden ser escoltades des de l'ordinador o el telèfon mòbil (smartphone). Cadascuna de les converses té una durada aproximada d'una hora.. http://scalae.net/podcasts

[desplegament de la col·lecció de ebooks scalae]

ja publicats...

· ebook "Oriol Bohigas ...per ell mateix"

· ebook "Josep Camps y Olga Felip ...per ells mateixos"

· ebook "Josep Ferrando ...per ell mateix"

· ebook "Anna y Eugeni Bach ...per ells mateixos"

· ebook "RCR arquitectes ...per ells mateixos"

· ebook "Comentaris i preguntes de... Jaume Prat Ortells"

· ebook "Álvaro Siza Vieira ...por sí mismo"

· ebook "Debate BIA-AR 2014 principios"

descàrrega >>> scalae.net, archBIB.com, itunes, amazon

[copyright]

Cinquè exemplar de la col·lecció internacional d’ebooks d’arquitectura i arquitectes de scalae: RCR arquitectes, premi Pritzker 2017, il·lustren i declaren un univers compartit de creativitat i vida, detallant el que fonamenta els seus principis, maneres i situacions. La Garrotxa i un sentit molt precís de l’artesania s’entremesclen amb un sentiment explícit sobre la natura i l’universal que obre comentaris, propostes i activitats que assenyalen el genuí dels tres d’Olot, possiblement un dels estudis contemporanis d’arquitectes catalans més significats, que transita pel camí de les arquitectures que se situen conscientment fora de temps.

Els exemplars digitals de la col·lecció scalae d’ebooks d’arquitectura + arquitectes són gratuïts, i no n'està permesa la venda. Si el lector desitja compensar les satisfaccions de la lectura d’una manera material li suggerim la seva contribució als programes de col·laboració d’Arquitectes Sense Fronteres.

(cc) 2013 Els autors. Aquest document s’ha publicat sota llicència Creative Commons: Reconeixement - NoComercial - CompartirIGual (by-nc-sa). No es permet un ús comercial de l’obra original ni de les possibles obres derivades, la distribució de les quals s’ha de fer sota una llicència igual a la que regula l’obra original.

v. 2.0 RCR CAT

Table of Contents

SCALAE | RCR arquitectes | ...per ells mateixos

[índice]

[crèdits de l'exemplar]

[col.lecció internacional d'ebooks scalae]

[crèdits de la col·lecció. 2017]

humàns sabates, per RCR arquitectes

[conversa]

sempre hem vist treballar els nostres pares i les nostres mares...

des de l’escola teníem una línia que ja era nostra...

aquí, el que hem de fer, és una taula...

mai no hem estat gent erudita...

era molt difícil trobar-hi una forquilla...

ens agrada estar frescos...

humàns, mans, per RCR arquitectes

humàns, al Japó, per RCR arquitectes

[matisos]

principis: arrels i ales...

processos: autenticitat sense artifici...

situacions: la relació de la persona amb l’espai...

tot allò altre: volem mostrar...

humàns, RCR, per Hisao Suzuki

humàns, LAB·A, per Emiliano Roia

[expressió]

Casa de pagès al Parc Natural de la Garrotxa

Llocs i èpoques

Home i dona núvol

Univers de la creativitat compartida

Pierre Soulages

Carpa Les Cols

Pavelló d'Ullastret

Casa per a un arquitecte, Gant

Laboratori Internacional d'Arquitectura i Paisatge

Peix RCR

[referències]

QRs

ref: Carpa Les Cols per Hisao Suzuki

ref: Espai pùùblic Teatre La Lira per Hisao Suzuki

ref: Edifici Plaçça Europa 31 per David Cardelus

ref: Mas del Vent per Hisao Suzuki

ref: Crematori de Hofheide, amb Coussée & Goris Architecten

...Olot, les cases que no criden i el continu universal

...la llum revela l’espai i els ritmes de RCR arquitectes

[nota de participació]

[nota d'agraïments]

[nota tècnica]

humàns masia, per Pep Sau

[podcast scalae]

[desplegament de la col·lecció de ebooks scalae]

[copyright]