·

Oriol Bohigas | ...per ell mateix

conversa · matisos · expressió

editor: Félix Arranz | editor associat: Jaume Prat

architecture + architects

scalae ebook collection vol. #001, Catalan draft edition

january 2013 · 2017 rev

ISBN: when final ebook & print editions

bookID: scalae.net-bohigas-self-draftCAT-20130131-120000

·

scalae documenta, difon i estimula el debat, la crítica i la recerca d'arquitectes i agents vinculats amb el relat, la constitució i la construcció d'arquitectures que acomoden i fan possible la vida i les aspiracions de les persones.

www.scalae.net

[crèdits de la col·lecció. 2017]

Félix Arranz, editor y director

Jaume Prat Ortells, Anna Bach, Paula Esquinas, Elisabet Mallafré, editors associats

Ferràn Figuerola, editor industrial associat

Josep Cusidó, editor industrial associat

Marta Ferrer, editora industrial associada

Birgit Zondler, editora industrial associada

Vicente Martínez-Cosentino, editor industrial associat

Irene Elorza, editora industrial associada

Carles Moliner, editor industrial associat

Jordi Vallverdú, editor industrial associat

consell editorial,

persones convidades: Santiago Alfonso, Eugeni Bach, Jordi Badía, Olga Felip, Borja Ferrater, Beth Galí, Jordi Ludevid, Fernando Marzá, Josep Lluís Mateo, Ariadna Perich, Xavier Torras.

consell industrial:

Cricursa · Lamp · Figueras · Geze · Cosentino · Pergo · Reynaers · Roca

xarxa institucional i de subscripció,

entitats convidades: Col·legi d'Arquitectes de Catalunya (biblioteca) · Institut Ramon Llull · Arquitectes per l'Arquitectura · Associació Arquinfad del Foment de les Arts i el Disseny · Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, UPC · LaSalle URL · ESARQ UIC · Catalunya Ràdio

scalae universal app >>> http://scalae.mobapp.at

[col.lecció internacional d'ebooks scalae]

La col·lecció internacional d'ebooks d'arquitectura i d'arquitectes de scalae és una iniciativa europea, nascuda a Barcelona i resolta amb el suport i la feina conjunta d'un grup d'experts, d'empreses i d'institucions compromesos en la internacionalització de les indústries i dels seus treballs, en la intel·ligència de productes per a la construcció i en la configuració d'un projecte arquitectònic consistent en un intercanvi cultural i de debat en arquitectura.

La col·lecció recolza en les experiències editorials i de relació prèvies proposades sota el denominador comú de la capçalera scalae: la iniciativa editorial dels plecs en paper (scalae 0.0; 2003), radiofònica dels podcast mp3 (scalae 1.0; 2005) i documental rss a scalae.net (scalae 2.0; 2009) i de comunitat relacional a l'app scalae (scalae 3.0; 2014) totes elles complementàries i actives.

Els números de la col·lecció s'organitzen en tres variants per cada titular, essent els titulars arquitectes, estudis i agents de l'arquitectura espanyols, europeus i internacionals. La primera variant, "…self" (per ells mateixos), recull, en la transcripció d'una conversa, publicada simultàniament a la xarxa com a podcast en mp3, els principis, processos i resultats dels titulars, a més d'una selecció d'elements gràfics significatius en els quals la mà personal o la manera singular dels titulars ha quedat implicada. La segona variant, "...from" (qüestions), exposa el judici, l'experiència o la crítica dels titulars sobre els subjectes i objectes del seu afecte. La tercera variant, "...about" (a propòsit de), reflecteix el judici, l'experiència o la crítica de tercers sobre les realitzacions tècniques o productes professionals i personals dels titulars. Les variants ...self, ...from i ...about, un cop publicades com a ebooks gratuïts i de distribució internacional en els idiomes anglès, català i castellà, en formats mobi (Kindle®) i ePub (iBooks, eReaders), constitueixen el volum complert dedicat a un titular.

Com a final del procés de producció a la vista, a la xarxa i a les successives versions dels ebooks resultants, els números de la col·lecció es materialitzaran en una tirada resolta amb impressió sota demanda, a preu econòmic, destinada a les persones interessades a disposar de la variant impresa de la col·lecció i als fons de les biblioteques públiques de referència a Catalunya i a Espanya i als centres internacionals d'arquitectura i de cultura.

La col·lecció administra un treball, un mapa fractal de participació, des del seu consell editorial i des de les intervencions de múltiples agents, en el qual la motivació és l'obertura, la documentació i la recerca orientades al debat, en què no es plantegen patrocinis, sinó col·laboracions coresponsables en les quals els conceptes publicitaris tenen una alternativa a l'expressió directa i contextualitzada.

[crèdits de l'exemplar. 2017]

· exemplar: Oriol Bohigas ...self, draft, CAT v2.0 2017

#001 scalae architecture + architects ebook collection, gener 2013, scalae ed, Barcelona (Catalunya; Spain; Europe)

· edició, disseny i programació: Félix Arranz

· editor associat: Jaume Prat Ortells

· comunitat social: Consell editorial-industrial de SCALAE

· traduccions al català: Jaume Prat Ortells

· fotografíes: SCALAE

· dibuixos i croquis: Oriol Bohigas, MBM arquitectes

. suport tècnic i de distribució: Micky Bou [ysi.net]

. distribució gratuïta i subscripcions: archbib.com

. ebooks@scalae.net

. english version of this ebook avalaible at scalae.net, android ios kindle

. disponible la versión en español de este ebook en scalae.net, android ios kindle

[conversa]

Segueix la transcripció resumida de les apreciacions d’Oriol Bohigas en conversa amb Félix Arranz, enregistrades per a la seva retransmissió com a podcast d'scalae.net. Es tracta d’un diàleg que ha romàs inèdit, ja que la confiança personal dels interlocutors va portar al fet que l’idioma fos el català, tenint present que, fins ara, les emissions havien estat en castellà. No obstant aixó, la maduresa personal d'Oriol Bohigas permet que els seus comentaris de 2005 mantinguin una vigència completa en el moment actual, 2013, ja que resulten, per moments, visionaris, tan en allò que és col·lectiu com en el que és personal. Els temes abordats són, coherentment amb la matriu dels plecs i podcasts d'scalae.net: la formació acadèmica i professional (principis), la manera de treballar i les motivacions (processos), els resultats i contextos personals i professionals (situacions).

un cert respir humanístic o historiogràfic...

El meu pare estava relacionat amb la creació d’àmbits culturals, però no era arquitecte. En realitat, no era universitari. Quan vaig dir que volia estudiar arquitectura va sonar normal. Hi havia dues coses que sonaven normals: una, que estudiés història. El meu pare tenia vocació d’historiador. A última hora, una mica per influència de Josep Martorell, que estudiava amb mi el batxillerat, vaig passar-me a arquitectura. Tenia la imatge dels arquitectes amb un cert respir humanístic o historiogràfic. I entrava dins les tendències familiars, sense que hi hagués hagut mai cap arquitecte. També tinc tota la carrera de piano, excepte el darrer curs, que no vaig acabar perquè va coincidir amb el moment més fort de l’ingrés a l’Escola d’Arquitectura. Hi va haver un moment que a la meva mare, que era aficionada a la música, li va fer il·lusió que m’hi dediqués. Però va durar poc. En certa manera, estava marcat: encara conservo el piano de cua que el meu pare va regalar a la mare el dia que vaig néixer.

La guerra va partir el batxillerat. Quan vaig acabar-lo hi havia el franquisme. Vaig tastar una mica de cada sistema polític. En aquell temps, els arquitectes que més admirava eren els noucentistes: Francesc Folguera, Raimon Duran Reynals, Josep Goday, Adolf Florensa. El moviment anava lligat a la Lliga, als moviments catalanistes, a l’esquerra, a l’arquitectura civilitzada, que abastava molts camps i era més moderna. El GATCPAC no em va arribar: era un grup elitista i respectat, però molt reduït. La contraposició era amb els primoderivistes, academicistes vulgars, com Francisco de Paula Nebot o Eusebio Bona, amb accés als encàrrecs oficials. Es distingien clarament perquè parlaven en castellà. La diferència entre els dos grups era clarament política.

fins al tercer any ningú no et parlava d’arquitectura...

Per entrar a l’escola calia matricular-se dos anys a Ciències Exactes, com si fóssim matemàtics, fer un curs preparatori, exàmens de càlcul integral, de dibuix lineal i de figura. Fins al tercer any ningú no et parlava d’arquitectura. Quan havies passat el curs complementari tot era relativament fàcil, excepte assignatures com les estructures, que tenien un nivell igual o superior a les de les escoles de Camins. Vam sortir tan ben preparats que, els primers anys, les estructures les calculàvem nosaltres mateixos. Ara, això s’ha acabat. És impensable una carrera de nou anys.

L’Escola d'Arquitectura de Barcelona tenia més prestigi que la de Madrid, on tot era academicisme i regionalisme. L’esquema de l’escola no estava malament, però fallaven alguns professors. Defenso l’educació bèstia que vaig passar. La diversitat d’inclinacions pedagògiques durant la carrera és tal que pots creure que et desdobles en dues persones, una fisicomatemàtica i una artista-humanista. És fàcil pensar que per una banda ho estàs fent bé i per l’altra falles. Encara somnio que em van donar el títol amb trampa perquè hi havia una assignatura perduda tan diferent de les altres que encara penso que no l'he fet! Seria bo revisar els criteris d’aquella educació.

No sé quin és, oficialment, el camp de l’arquitectura. L’urbanisme el fan els urbanistes. L’arquitectura urbana, els paisatgistes. Els edificis els acaben els interioristes. Ens en fan les estructures, les instal·lacions. El Project Manager porta l’obra. Sembla que només tinguem una intervenció petita a la façana. És així des de fa uns vint anys. Tinc la sort d’haver pogut exercir la carrera trenta anys en unes altres condicions, però els edificis eren molt més senzills. Ara els arquitectes s’entesten a fer de les coses superficials, les importants: fer una pell, o un volum, ben interessants. Si els arquitectes no aporten això ja fan la resta els altres actors de l’obra. Sembla que fem el paper d’embalatge.

la nostra tradició és el diàleg...

Al principi els clients eren bastant fixos. No conservem gaire contacte amb els habitatges col·lectius, que eren de lloguer, fets amb molta més dedicació de la que s’esperava d’un arquitecte d’aleshores, promoguts per industrials que demanaven mà d’obra immigrada, a qui van anar venent els pisos a mesura que es quedaven sense diners. Les relacions amb qui començàvem i acabàvem cases eren bones. Quan no era així, es trencaven a mig camí i plegàvem. Per als altres treballàvem contínuament. A un client fantàstic que es deia Joan Lluís Heredero li vam fer tres fàbriques, una reforma d’oficines i dues cases unifamiliars, una, a Barcelona, que ja està enderrocada, i una altra, al Pirineu, on encara viu. Les cases unifamiliars, que és on es posa a prova si un client continua o no, han estat bastant respectades.

Treballàvem igual que ara, una mica més ordenadament perquè teníem menys feina. Sempre hem treballat a quatre, o a sis mans, a la mateixa taula. La nostra tradició és el diàleg, la discussió, la presa de decisions conjunta.

Primer érem en Josep Martorell i jo. Després va venir en David Mackay, una amiga del qual ens va demanar si podíem col·locar-lo perquè vingués, des de Londres, a viure amb ella. Es va acabar quedant com a soci. Els primers treballadors van començar essent amics: delineants que venien per a un projecte, després un altre i, finalment, s'hi quedaven. Al principi tots eren delineants. Ara, excepte la secretària, l’arxivera, etcètera, tots són arquitectes. Els delineants constituïen una estructura professional forta i eficient, amb poca cultura, però amb molt d’ofici. Ara, els estudiants o els arquitectes que vénen tenen una càrrega cultural molt forta, però estan molt poc professionalitzats. Globalment, l’ordinador és un fenomen molt positiu, però ha complicat la relació d’aquests arquitectes amb el projecte. Tot es fa en abstracte. La màquina no dóna l’escala. Els delineants han evolucionat en arquitectes, i els projectes que es produeixen avui semblen fets en una lluita. S’han de vèncer prejudicis constantment. La facilitat de canvi fa que no tinguis mai res fixat. Abans, el ritme s’imposava als capricis momentanis, feixucs d’imposar perquè s’havia de redibuixar tot a mà.

per a bé o per a mal vam crear escola...

El pont entre els delineants i els arquitectes van ser, als anys seixanta i setanta, els estudiants. Durant deu o dotze anys vam estar atestats d’alumnes que ara són amics nostres. En un moment ens vam posar de moda perquè admetíem gent nova i se suposava que el nostre estudi era un lloc on es podia aprendre. Un dia vam fer una llista i van sortir vint-i-cinc arquitectes rellevants que van passar entre un i dos anys al nostre estudi, quan el teníem al carrer Calvet. Per a bé o per a mal vam crear escola. L’Escola de Barcelona, entesa com una certa tendència neorealista que treballava sobre el totxo, el formigó vist, el detall constructiu, la vicissitud arquitectònica i l’expressió, fins i tot dramàtica, del funcionalisme, es va formar a l’entorn de la gent que va passar pel nostre estudi. O ells ho van aprendre de nosaltres o nosaltres ho vam aprendre d’ells. Aquests anys ens van aportar coses molt positives. Va ser l’època en quèl’estudi ha tingut un caràcter més divertit, més lúdic. S’organitzaven festes, viatges... La quarta etapa d’aquesta evolució, després que els estudiants deixessin pas als arquitectes, és que els arquitectes arribin de l’estranger. Sobretot italians i centreeuropeus. I, com a segona variant, hi ha, per primer cop, més noies que nois. M’agradaria que aquests arquitectes tinguessin una mica més d’ofici. I em temo que, tal com treballem, no els en donarem, una mica per culpa de l’ordinador. Després, tampoc saben gaire de construcció, i és complicat ensenyar-ne perquè la que sabem es demostra cada cop més inútil, més sobrepassada. La construcció ha esdevingut un camp local i temporal. Els canvis de materials són una de les coses més importants que passen avui en dia, amb les seves conseqüències estructurals. El problema neuràlgic de l’arquitectura és, però, la promoció, que s’ha avesat a oferir un model que no respon a la nostra forma de vida. Ni tan sols a la més convencional.

a la lluita política i a la gestió cultural...

Quan Federico Correa va entrar a l’escola, l’any 63 o 64, amb Robert Terradas Via com a director, un moment en què semblava que l’escola podia millorar, em van demanar que hi entrés. Vaig ser professor de projectes de tercer dos anys, fins que van fer-nos fora de la universitat a tots els que ens vam tancar als Caputxins de Sarrià per a l’acte de creació del Sindicat Lliure d’Estudiants. L’experiència docent va anar molt bé. Van ser cursos molt macos. L’any 71, en circumstàncies semblants, vaig guanyar unes oposicions per a una càtedra de Composició. Com a reacció als Processos de Burgos, els darrers assassinats de Francisco Franco, vaig negar-me a signar l’adhesió als Principios del Movimiento, em van denunciar a la premsa i una ordre ministerial va desposseir-me de la càtedra. Mort Franco es va anul·lar la suspensió del càrrec i va haver-hi un moviment per a nomenar-me director de l’escola. He estat més temps a la lluita política i a la gestió cultural que essent un professor normal. Vaig deixar la direcció de l’escola quan Narcís Serra, aleshores alcalde de Barcelona, va anomenar-me Delegat d’Urbanisme.

Si m’hagués d’esforçar a buscar enemics en trobaria per a capes ideològiques. Els enginyers són una mica enemics, perquè sempre els he tractat malament en la seva responsabilitat en la construcció, en l’urbanisme, etcètera. Són batalles d’idees sobre l’estructura de la societat professional. Com que tothom em té classificat com d’esquerra catalana, pivotant entre els socialistes i Esquerra Republicana, tots els enemics d’això són enemics meus. Però això és pensar diferent i barallar-se per les idees. No noto enemics personals. I, com que no els noto, és com si no existissin.

Paral·lelament a l’activitat de l’estudi he tingut una relació constant amb d’altres activitats culturals: a l’escola, a l’Ajuntament, a urbanisme, primer i com a Delegat de Cultura, després. He estat president de la Fundació Miró, de l’Ateneu Barcelonès... i m’ha donat més feina de la que em pensava. I, a part, escric: un o dos articles setmanals per a la premsa, presentacions de llibres, pròlegs... I segueixo un ritme fort de publicació de llibres. Això m’ocupa moltes hores fora de l’estudi.

tota la vida a Barcelona...

Barcelona m’ha donat la residència. És una sort haver-hi nascut i haver-hi viscut tota la vida. No sabria viure en un altre lloc. La ciutat té molts defectes, però també té una quantitat de coses bones que han fet més feliç la meva vida: el paisatge geogràfic, el climatològic, el tipus de gent, la mida de la ciutat... Si hagués de buscar-ne una altra, triaria Barcelona millorada. Més neta, amb més bona arquitectura, amb més estructura urbana. Però seria molt difícil trobar-ne altre model que no fos aquest. Aquesta condició intermèdia de ciutat de tres milions d’habitants, relativament repartits però concentrats, no la conec enlloc més. I, a més, el concepte de ciutat mediterrània: oberta, compacta, on vius enmig de la delinqüència i la brutícia sense que ni l’una ni l’altra siguin més greus que l’anècdota pròpia.

He donat a Barcelona el que tots els professionals conscients li hem donat. Vaig participar en alguns esdeveniments, en la refundació d’una manera de fer urbanisme, d’entendre la ciutat: el problema del projecte urbà en front del pla general... però un arquitecte té molt poca influència a la ciutat. La ciutat la fan els polítics. La idea de l’urbanisme és política. L'única cosa que pot considerar-se superior a la seva opinió és el pàlpit de l’opinió pública. Si ets un tècnic que no està d’acord amb aquestes opinions, no hi participis.

No necessitem unes segones olimpíades o un altre Fòrum. No estic gens en contra que els grans esdeveniments serveixin per a fer créixer la ciutat, sobretot si no és una capital d’estat, perquè les capitals tenen esdeveniments cada dia. El problema de la suburvialització de la ciutat no s’ha arreglat gens amb la democràcia. Més aviat ha empitjorat. Una labor molt positiva seria tornar a la idea dels vuitanta d’anar plaça per plaça, barri per barri, arreglant els problemes.

Ser capital d’un estat és fonamental. Si Barcelona fos capital hi hauria d’haver una política d’agregació que fes una ciutat més gran, de muntanya a mar, de riu a riu o una mica més, per incloure-hi, potser, el Prat i Santa Coloma. Com es va fer a principis del segle XX amb Gràcia, Sants, Sant Andreu... La ciutat hauria d’estar subdividida i centralitzada políticament, no administrativament. La gent s’hauria de sentir manada al seu barri per una persona que haguéssin escollit. Moltes ciutats centreeuropees i angleses funcionen d’aquesta manera. Hi hauríem de tenir la cort, el govern, amb la seva representativitat, amb la centralitat que els correspon. Això també resoldria la balança fiscal. Ara, no cal aspirar a un estat, perquè desapareixeran tots. El futur d’Europa passa per regions molt autònomes. Sempre que em diuen que sóc independentista els contesto que sóc interdependentista. Vull poder escollir les meves dependències. Ser independent, amb tranquil·litat, amb tota la seguretat, però que les decisions vinguin preses per la comunitat internacional.

[matisos]

El text recull el resum d'una segona conversa d'Oriol Bohigas amb Félix Arranz i Jaume Prat, el gener de 2013, amb la qual es planteja, per una banda, completar i actualitzar les qüestions desenvolupades en la conversa anterior i, per altra, afegir allò que el mateix arquitecte considera important per entendre millor la seva posició davant l'arquitectura, el seu ofici com a arquitecte i la pròpia vida.

principis: la tercera generació...

En la meva manera de pensar i actuar en l’arquitectura no sé si hi ha res d’irrenunciable, perquè les renúncies depenen molt de les circumstàncies en què ens movem. La funció moral de l’arquitectura ha desaparegut perquè la implicació de l’arquitecte ha canviat molt: ha perdut importància, responsabilitat i autoritat en les decisions. Es va cap a una arquitectura funcional, al servei dels rendiments econòmics immediats, i que coincideix amb els interessos dels capitalistes de l’operació immobiliària.

L’esperit de la modernitat és un intent de solució d’aquest problema. Els seus principals enemics són l’artesania i l’elitisme de classe. La posició de renovació de l’estructura social és un dels valors bàsics de la modernitat.

En generalitzar-se les avantguardes, que va coincidir amb que començàvem, es va produir l’aprofitament del seu llenguatge per a fer negoci. Aquí va començar la desnaturalització del Moviment Modern, coincidint amb la desaparició dels grans mestres que en guardaven l’alè revolucionari. Nosaltres érem conscients de pertànyer a la tercera generació, i vam presentar batalla contra això, perquè enteníem que era un moment en què la racionalitat radical de l’inici no era aplicable. Calia trobar sortides per expressar altres coses a part de la racionalització de la construcció. Havíem superat la radicalitat combativa del despullament ornamental, provant de trobar fórmules expressives, d’artisticitat i de contingut cap a un camí de renovació, que molt de pressa es va convertir en un camí de repetició reaccionària. Amb el temps, vam anar veient que aquest intent de retorn a la irracionalitat era molt perillós, perquè s’acabava perdent la racionalitat.

Els vogadors, aquests arquitectes majoritàriament joves que estan treballant colze a colze no amb el client, sinó amb l’habitant, són un camí bo, en aquest moment de desfeta del model tradicional d’arquitecte. Aquesta manera de fer és un testimoni que ha quedat al llarg de la història de l’arquitectura catalana i europea, i s’ha anat produint diverses vegades, sempre amb molta eficàcia. Els vogadors fan del coneixement de la realitat constructiva, física i social, material de projecte. La seva idea d’arquitectura ha de venir a partir d’una idea d’establir equilibris en paral·lel entre les diversitats i les possibilitats, fent d’això un experiment artístic i cultural. Fer una arquitectura que no sigui, simplement, una imatge representativa i significativa, sinó un servei fet no tan sols per a la gent que hi ha de viure, sinó per la millora del propi mètode arquitectònic.

processos: canviar d’escala...

El que ens ha donat més interès és el que no ha funcionat. Teníem la idea que la transformació de l’arquitecte es va fer a través de grans estudis tecnològics. Ens feia il·lusió tenir un estudi gran, que resolgués tots els problemes... i vam estar a punt de ser-ho, però era molt difícil fer-ho conservant l’autonomia de l’arquitectura. Al final ens hem tornat a reduir a unes dimensions més tradicionals. Un estudi gran té interès quan el dirigeix la primera generació. És impossible que algú prengui la teva manera de ser. Quan algú pren el teu mateix camí vol dir que ho farà malament. Crec que això que un estudi adquireixi una certa potència i, després, vagi reduint-se, com si fos una història personal, està bastant bé. Perquè un estudi gran, com vam arribar a ser aquí, necessita unes persones amb una capacitat de treball anormal, si vols continuar essent el projectista. Aquest és un dels problemes: si gaudeixes amb l’arquitectura no pots tenir un despatx organitzat com una empresa normal.

Tal com veig que va la crisi no n’estic tan convençut, que estigui esvaint-se. Hi ha una fe estúpida que tornarem a especular. Tothom està esperant. La idea de canvi hauria de venir de la política. I els polítics no estan preparats. No és que en tinguin la culpa ells, és que el problema és greu i no el saben resoldre. Si hi hagués un govern valent que aconseguís convèncer la ciutadania que el terreny ha de ser tot gratuït i que només s’ha de comptar amb el sòl com a suport per a construir habitatge s’hauria donat un pas importantíssim.

El treball conjunt amb la indústria també és important. Un bon exemple d’indústria local que ha fet un bon camí com a indústria internacionalitzada és ROCA. Vaig conèixer la família Roca quan només eren una foneria de radiadors. Van resoldre una operació posterior a la guerra per a fer-se càrrec de les accions d’una companyia germano-francesa i es van diversificar. Tenien uns treballadors molt eficaços que van saber multiplicar una inversió petita. El que és dolent d’aquí és quan altres pretenen canviar d’escala una empresa sense tenir els mitjans per a fer-ho; sobretot si hi ha el problema de la continuïtat familiar. S’acaba amb això de les tres generacions, la que puja l’empresa, la que la desenvolupa i la que la rebenta. I n’afegiria una quarta, la que es troba les sobres en forma de terrenys i esperen trobar compensacions en forma d’algun pla urbanístic. Queda l’esperança que hi hagi un solapament d’aquestes generacions.

situacions: com una ciutat...

És difícil de precisar una primera obra on tot el nostre pensament conflueixi. Potser escolliria quatre o cinc obres que van marcar tot un període d’habitatge econòmic. Són significatives la casa del carrer Pallars o la de la Meridiana. La primera és més radical quant a l’assaig de la pobresa com a tema expressiu, i la segona en la representació com a ús social, figurativa de la homogeneïtat de la propietat.

La sèrie de les nostres obres que m’interessen més són les escoles, perquè van representar un canvi de la tipologia: sense aules tancades, com una ciutat. No com a metàfora, sinó com a configuració urbana real. Ara és una tipologia que està pràcticament prohibida, perquè no és possible pels cànons econòmics. Només pots fer un passadís amb aules a banda i banda, que eliminen tot un mètode pedagògic basat en l’educació per l’exemple enlloc de l’educació per la memòria.

La feina més recent en la qual hem estat implicats és el Museu del Disseny. Des del primer dia en què ens el van encarregar, per concurs, vam reclamar un director que ens definís un programa exacte, perquè l’edifici és una suma de cinc museus existents. Nosaltres vam fer un avantprojecte i, quan ja estava llest i érem a punt de començar el projecte bàsic, va canviar el director i en va venir un altre amb unes idees completament diferents. Un era partidari de la suma de museus tradicionals. L’altre, de fer només un centre d’estudis, que no hi haguessin col·leccions... Hem dedicat molt temps a fer aquest projecte i, a l’hora de la veritat, ningú se l'ha mirat i, encara, quan estava l’edifici acabat, l’ajuntament va acordar d’incloure-hi tota una biblioteca popular que no estava prevista. Però crec que l’edifici ha millorat. La ciutat, abans, es feia així: acabaves l’edifici, hi posaves un bony i no passava res. Fóra bo tornar a fer projectes més minsos. El Museu del Disseny es va fer amb més de quatre mil plànols. Les cases del carrer Pallars, amb sis, fets amb llapis. M’ho he mirat, pensant que seria una barbaritat i no, no, estava tot explicat!

tot allò altre: igualtat és...

No podem exagerar el valor de la cultura quan hi ha tanta gent que no viu bé. Viure bé no vol dir, només, viure amb una bona cultura al voltant. Viure bé vol dir menjar bé, vol dir tenir elements d’educació potents i ferms. Tenir instruments per llegir. Però no vull abandonar el més important de tot, que és menjar. La pobresa és un mal horrorós. No hi ha res que la compensi. La cultura, precisament perquè no és física, no és tan important. El que millorarà la situació és més l’educació que la cultura. Més que tenir un bon teatre, m’agradaria tenir una bona escola de teatre. I per educar la gent, s’ha de tenir un bon públic de teatre. La formació i l’educació són importantíssimes.

Si parlem d'allò irrenunciable, més important que la llibertat em sembla la igualtat. Això de la llibertat és un altre tema que no em preocupa tant. La llibertat la trobo una afirmació reaccionària. No sé per què s’ha de demanar la llibertat si és impossible. És impossible, i no gaire benefactor. Llibertat de què? De fer el que puguis fer amb els teus propis diners? És un eslògan de la dreta. La igualtat és un instrument necessari per a una vida democràtica. Igualtat és que tothom tingui el mateix tipus d’ensenyament, que tothom tingui les mateixes oportunitats d’assolir un lloc de treball, que tothom tingui uns mínims coberts pel pressupost estatal... per això, coses que semblen tan petites, com el tipus d’escola, són importants. Per a mi és important fer una escola que sigui gratuïta, obligatòria i per a tothom igual. El crit de la Revolució Francesa, Llibertat, Igualtat, Fraternitat... Els francesos, la fraternitat ja no la diuen mai. Llibertat, igualtat. I, per poc que es descuidin, la igualtat la prohibeixen, i s’acaba amb el visca la llibertat. I la llibertat la fan servir el PP per dir que tothom ha de fer servir l’espanyol. Jo entendria la llibertat com la de poder estudiar en català i ells l’entenen com la de poder estudiar en l’idioma que influeix dominantment. La paraula llibertat és clarament de dretes.

...treballar amb Bohigas. Reptes i oportunitats.

per Ferran Figuerola, José Luis Ruiz i Joan Tarrús

El primer contacte de Cricursa amb l'estudi MBM Arquitectes fou el 1995 i des d'ençà hem anat col·laborant en projectes que han necessitat tractaments especials de vidre. És una relació simbiòtica, en la qual dos agents específics i complementaris es beneficien mútuament. L'arquitecte, amb el suport de la indústria, obté un resultat més proper al desitjat. La indústria amplia les seves possibilitats gràcies a uns intangibles que van més enllà d'un projecte concret, ja sigui abordant territoris propis de la investigació o obrint nous camps d’aplicació.

MBM ens ha fet investigar tecnològicament i desenvolupar nous sistemes constructius. Un exemple seria l'escala que ens van demanar per a la sala Gaudí de La Pedrera, feta totalment de vidre, que se sustenta gràcies a unes fixacions de titani laminades dins dels graons de vidre, que en faciliten l'anclatge a les baranes també de vidre.  Aquest projecte de 2005 va dotar a Cricursa d'un desenvolupament tècnic que ens ha permès abordar projectes internacionals on també han calgut fixacions similars.

L'última façana on hem utilitzat aquesta tecnologia és adjacent a un altre projecte en què vàrem col·laborar amb Oriol Bohigas i MBM Arquitectes, el 2003: el Corte Inglés de Francesc Macià, a Barcelona. Aquest projecte va provocar una completa transformació de l'edifici existent i de les lògiques constructives dels centres comercials de la cadena. Per primer cop una façana de vidre obria l'interior del gran magatzem cap a l'exterior: la Diagonal i el carrer Villarroel. La utilització de vidres corbats de grans dimensions i disposats en horitzontal accentuava encara més el seu caràcter transparent. En la façana cega posterior, una pell de vidre de color verd traslluït, retroiluminada i abotonada per evitar una fusteria que projectés ombres, inundava els espais adjacents del color corporatiu. Després d'aquell projecte, la cadena comercial va començar a obrir els seus edificis cap a l'exterior, de manera que vingueren altres centres comercials on també es van fer servir façanes de vidre corbat com el de València, o façanes traslluïdes i de vidre de color, com la de Jaén, en els quals també vam tenir la sort de participar.

En definitiva, aquesta col.laboració genera una simbiosi, demostrant que també en arquitectura 1 més 1 poden sumar molt més que 2.

[expressió]

Segueix una reflexió editorial i una petita col·leció d'elements gràfics produïts o dirigits per Oriol Bohigas, alguns d'ells relacionats amb treballs professionals, d'altres pura diversió o exercici i un d'ells un... peix!.

...originals

per Jaume Prat i Félix Arranz

A l’enginyós prefaci de Els Germans Karamàzov, Fiòdor Dostoievski adverteix als crítics literaris russos sobre el que considera la seva pròpia condició d’Home Original: l’Home Original no només no és sempre l’individu que es col·loca a part, sinó que pot posseir la quintaessència del patrimoni comú encara que els seus contemporanis el repudiïn durant un cert temps. D’aquesta manera disfressa la seva conscient esquerpitud i, simultàniament, s’assumeix com la personalització del “comú”. Sense complexos.

No recordem una declaració d’aquest ordre per boca o ploma d’Oriol Bohigas, i no serà perquè no hi hagi hagut oportunitats i, no obstant això, bé hagués pogut assumir-ho d’una manera que, pensem, comparteix amb enginyers com Ildefons Cerdà, amb arquitectes locals com Josep Puig i Cadafalch o amb polítics resolutius com Pasqual Maragall. Gent tote ells, que si declaressin que l’arquitectura ensenyarà tal com érem, simultàniament s’haurien de referir a la seva ciutat i a sí mateixos. Són gent que s’ubiquen a l’origen, als diversos orígens d’una ciutat universal: Barcelona.

...I si, per un moment, poguéssim submergir-nos en aquells documents dels Homes i de les Dones Originals, en els quals no hi ha hagut intermediació, en els quals mà i cap estan connectats i lliures per a oferir les intuïcions, les pistes, les preguntes o les solucions que podrien construir una societat, una ciutat, una casa, un lloc per a una vida millor... seríem, molt possiblement, davant d’esbossos, croquis i dibuixos com els d’un arquitecte que, provant de construir llocs comuns al seu temps i a la seva gent, provant d’explicar la seva visió als qui l’hauran d’ajudar al desenvolupament del projecte professional, acaba per mostrar el que l’uneix als altres i, amb això, es mostra a sí mateix.

Originals aleshores, com en Fiòdor, com n’Oriol i els seus esbossos, són capaços de convertir qualsevol punt del procés en una obra acabada. De literaturitzar, arquitecturitzar, dotar de condició universal qualsevol de les seves manifestacions, per embrionàries o parcials que aquestes siguin. Els diversos esbossos i dibuixos dirigits es converteixen en una obra consistent que remet a, que descriu tota una cosmogonia, la mateixa que, a través de les seves visions, fa créixer la ciutat. La seva ciutat. Qualsevol ciutat o poble, com aquella Mequinensa que, a través de l’obra d’un altre Home Original i català universal, Jesús Moncada, es va tornar món a través de les seves particularitats.

[referències]

Dotze referències a la xarxa d'Internet sobre obres, projectes i discurs de Oriol Bohigas i la firma MBM arquitectes. La primera és el perfil biogràfic de Oriol Bohigas a scalae.net (1). Segueixen 5 obres publicades a la web HICarquitectura.com, paral·lel de contingut gràfic, i d'obres construïdes, d'aquest ebook. Es tracta de les obres col·legi Mestres Montaña a Granollers, (2), mançana Kleine Circus a Maastricht, (3), Mançana del carrer Pallars a Barcelona, (4),  habitatges Eduard Conde (5) i edifici Roger de Llúria a la universitat Pompeu Fabra, Barcelona (6). La setena entrada és el web de MBM arquitectes, la firma professional d'Oriol Bohigas. La vuitena entrada: un vídeo (8) sobre l’arquitecte. En aquest cas s’ha escollit el capítol que la sèrie Elogio de la Luz, de Manuel Vicent. Un article (9) aparegut al diari El País recorda la seva dimensió social. Un article (10) aparegut al diari El Mundo exemplifica la seva repercussió pública. Finalment, el web de l’Ateneu Barcelonès (11), entitat que ha presidit recentment, contextualitza la seva dimensió pública i cultural com a ciutadà de Barcelona i el web del Museu del Disseny de Barcelona (12) explica el per què del projecte més recent en què ha estat involucrat. En certa manera, el projecte més recent que compta amb la seva autoria plena.

1: Perfil d'Oriol Bohigas a scalae.net

2: HIC, Col·legi Mestres Montaña a Granollers

3: HIC, Kleine Circus a Maastricht

4: HIC, Mançana Pallars a Barcelona

5: HIC, Eduard Conde Apartments

6: HIC, Pompeu Fabra University en Barcelona

7: MBM arquitectes website

8: video RTVE "Elogio de la Luz" (spanish)

9: El País article

10: El Mundo article

11: Ateneu website

12: Museu del Disseny website

MBM, amb un nucli format per una trentena de persones, encara es troba a un nivell en el qual pot funcionar com a estudi i no necessàriament com a corporació. Reflecteix el compromís amb una forma determinada de fer les coses que és clarament la seva i que li permet barrejar teoria i pràctica amb el propòsit d’enriquir-les totes dues. I si bé ha estat la renovació de les ciutats el que ha permès a MBM ampliar la seva circumscripció fora dels límits de Barcelona, la seva arquitectura també gaudeix d’una prestigiosa reputació, caracteritzada per la sensibilitat i la discreció. No li interessa crear objectes arquitectònics agressius ni espectaculars, ni tampoc edificis amb firma. Crea edificis amb un gust determinat i amb una calidesa que fan paleses les seves arrels.

Deyan Dudjic

[Extracte del pròleg del llibre: MBM 1993-2006. Obras y proyectos. Works and Projects. RBA Editores, Barcelona 2006]

[xarxa]

Els editors agraïm el suport, el treball i les recomanacions a les persones i empreses convidades a formar part dels consells editorial i industrial de la col·lecció internacional d’ebooks scalae d’arquitectura i arquitectes, i a les entitats i institucions també convidades a col·laborar des de la xarxa institucional i de subscripció. La seva inspiració i generositat ha permès tant el llançament de la col·lecció com el perfeccionament del seus fonaments, la idoneïtat dels processos i objectius compartits i l’evidència des d’aquest exemplar que arriba a les mans de les persones interessades per l’arquitectura i pels agents que intervenen en la seva constitució.

També volem donar les gràcies a Oriol Bohigas, Maria Bohigas, Francesc Gual i, amb ells, a l’estudi MBM arquitectes, que han sabut trobar per a cada qüestió a resoldre o bé el moment o bé la manera idònia i han aportat, a una tasca iniciada l'any 2005, l’entusiasme i l’alegria que fan del més petit una cosa inoblidable, gran. A Jordi Vallverdú, de l'equip de Roca que, amb els seus reptes i apunts, ha contribuït a convertir la senzilla tradició de converses d'scalae en una provocadora, animada i transversal eina d’intercanvi tècnic, cultural i comercial internacional. La codificació interna de la publicació hagués estat impossible sense la generositat de l'equip YSI, amb Micky Bou al front, o dels editors del Manual de buenas prácticas para la honorable tarea de maquetar ePUBS, i de la seva matriu per a publicacions ePub, que ens ha permès abordar un tipus de recipient versàtil i proper a l’universal. Volem agrair d’una manera explicita a les persones, properes i per a nosaltres especials, que van creure en la iniciativa des del minut zero de la seva gènesi i han contribuït, incondicionalment, a l’arrencada del nostre mapa fractal: Ferran Figuerola, de Cricursa; Pep e Ignasi Cusidó, de Lamp; Antoni Bedmar i Xavier Molins, de Ciments Molins; Eva Blanco y Marta Ferrer, de Figueras Int Seating; Fernando Marzá, Jordi Ludevid, Ariadna Perich, Beth Galí, Josep Lluis Mateo, Jordi Badía, Borja Ferrater, Eugeni Bach, Olga Felip, Josep Ferrando, Marta García-Orte, Carlos Quintans, Juan Domingo Santos, Miquel Lacasta, Josep Camps, Olga Felip, Iñaki Ábalos, Patricia Reus, Jaume Blancafort, Ferran Segarra, Robert Terradas, Vicente Sarrablo, Roger Miralles, Eduardo Almalé, Ethel Baraona, Anne-Sophie de Vargas; Vicenç Villatoro, Alex Susanna, Eva Soria i tot l'equip de l'IRL i BAAS que va fer possible vogar amb l'arquitectura catalana i balear a la Biennale di Venezia l'estiu de 2012 i entendre l'oportú d'un espai permanent de debat internacional, l'equip de l'espai agermanat HICarquitectura i, molt especialment, Montse Arnau, la nostra “campaneta” particular. Finalment, estem segurs que se’ns disculparà d’allò tan domèstic de brindar amb aquelles i aquells, que, com acostuma a passar, aporten i suporten l’esforç d’una conciliació familiar sempre intentada i mai del tot reeixida: la Montse, l’Esperanza, l’Alicia i en Vladimir saben de què parlem, i la persona que llegeix això... també.

Barcelona, gener de 2013

[notes]

[participació]

Compartir a les xarxes socials és molt senzill: a la majoria de dispositius, o aplicacions capaces de llegir un ebook com aquest, quan se selecciona un paràgraf és molt possible que aparegui un quadre de diàleg per a oferir –entre d’altres opcions- la possibilitat de compartir el paràgraf seleccionat a Facebook o a Twitter, sempre que es disposi d’un compte a aquestes xarxes i s’hagi donat d’alta a la configuració del dispositiu o aplicació.

És possible, per altra banda, incorporar nous articles, opinions o anotacions sobre Oriol Bohigas, sobre els seus treballs personals o sobre les seves tasques professionls com arquitecte. Per a aquesta finalitat la participació és oberta a scalae.net: envieu les propostes* a ebooks@scalae.net de manera que, un cop acceptades pel consell editorial, podran ser publicades a la xarxa i optar a la seva inclusió al corresponent volum ...about de la col·lecció d’ebooks d'scalae.

(*) Textos d’un màxim de 4.000 caràcters, espais inclosos, en versió original i -si és diferent- en versió anglesa, en els que persones autores estableixen una connexió crítica entre el seu context o interessos personals i l’arquitectura o context personal dels agents que s’hagin publicat o anunciat a un volum scalae ebook ...self. Veure articles ja publicats a la secció de documents de www.scalae.net

[subscripció]

Per què subscriure’s? Perquè és la manera gratuïta de rebre, al correu personal, els nous exemplars i les actualitzacions d’aquesta col·lecció, a punt per la seva lectura al dispositiu de preferència (ipod®, iphone, android, kindle®, ePub Reader, ipad, tablets, ordinador portàtil o de sobretaula). Recomanem, per ser actualment les opcions més versàtils: dispositius kindle® de Amazon, aplicacions kindle app (Windows, apple OSX, android, apple iOS) o ibooks app (apple iOS). Subscripcions a www.archbib.com

[nota tècnica]

Aquest exemplar de la col·lecció internacional d’ebooks d’arquitectura i arquitectes d'scalae té la característica de draft del volum ...self corresponent a l’arquitecte Oriol Bohigas. El seu bookID és: scalae.net-bohigas-self-draftCAT-20130131-120000. La seva emissió es va iniciar el 31 de gener de 2013, de manera que, durant els mesos posteriors, s’hauran de produir les revisions ready i final del mateix exemplar, incorporant les successives correccions i actualitzacions de continguts prèvies a la versió per a impressió material, com a llibre destinat a biblioteques i col·leccionistes. En paral·lel es poden succeir els volums ...about i ...from sobre i del mateix autor, igualment subjectes a revisions prèvies a la versió per impressió (veure la explicació completa de la col·lecció).

[desplegament de la col·lecció]

ja publicats...

· ebook "Oriol Bohigas ...por ell mateix"

· ebook "Josep Camps y Olga Felip ...por ells mateixos"

· ebook "Josep Ferrando ...por ell mateix"

· ebook "Anna y Eugeni Bach ...por ells mateixos"

· ebook "RCR arquitectos ...por ells mateixos"

· ebook "Jaume Prat Ortells ...qüestions (comentaris i preguntes)"

· ebook "Álvaro Siza Vieira ...por ell mateix"

· ebook "Debate BIA-AR 2014 principios: Lacaton, Mangado, Sejima"

[copyright]

Primer exemplar de la col·lecció d'ebooks d'arquitectura + arquitectes d'scalae. Oriol Bohigas explica, a sengles converses de 2005 i 2013, la seca visió de sí mateix: la família, la carrera, l'oficina MBM arquitectes, l'ofici d'arquitecte, la seva relació amb la societat, amb la seva ciutat -Barcelona-, l'irrenunciable i l'inacceptable, la política, el país, la igualtat. Dibuixos originals, referències i l'oferta d'un debat completen el llibre.

Els exemplars digitals de la col·lecció scalae d'ebooks d'arquitectura + arquitectes són gratuïts, per això no n'està permesa la venda. Si la persona lectora desitja compensar les satisfaccions de la lectura d'una manera material, suggerim una contribució als programes de col·laboració d'Arquitectes Sense Fronteres. Eventualment els exemplars distribuïts, en versions Kindle o paperback (paper), per Amazon poden tenir costos mínims -i en conseqüència preu- directament relacionats amb els serveis de comunitat digital d'Amazon o amb el bolcat, impressió i transport per a distribució. Més informació i detalls en scalae.net.

(cc) 2013 dels seus autors. Aquest document s'ha publicat sota llicència Creative Commons: Reconeixement - NoComercial - CompartirIGual (by-nc-sa). No es permet l'ús comercial de l'obra original ni de les possibles obres derivades. La seva distribució ha de ser resolta sota una llicència igual a la que regula l'obra original.

v. 2.0 Bohigas CAT

Table of Contents

SCALAE | ORIOL BOHIGAS | ...per ell mateix

[crèdits de la col·lecció. 2017]

[col.lecció internacional d'ebooks scalae]

[crèdits de l'exemplar. 2017]

[conversa]

un cert respir humanístic o historiogràfic...

fins al tercer any ningú no et parlava d’arquitectura...

la nostra tradició és el diàleg...

per a bé o per a mal vam crear escola...

a la lluita política i a la gestió cultural...

tota la vida a Barcelona...

OB

[matisos]

principis: la tercera generació...

processos: canviar d’escala...

situacions: com una ciutat...

tot allò altre: igualtat és...

OB

...treballar amb Bohigas. Reptes i oportunitats.

[expressió]

...originals

1955 Pallars

1976 Canovelles

1976 Helicoidal

1976 Salavedra

1988 Maquinista Barceloneta

1988 Vila Olimpica

2002 Museu del Disseny

2013 peix, es un lluç!

[referències]

QRs

[xarxa]

[notes]

[desplegament de la col·lecció]

[copyright]